TEOLÓGIAI FÜZETEK 3.

DR. SZTANKÓCZY  ZOLTÁN

ÖKUMENIKUS GONDOLKODÁS   ÉS   HIT

PIERRE THEILHARD DE CHARDIN
JOSEPH RATZINGER
HANS KÜNG

MAGYARORSZÁGI UNITÁRIUS EGYHÁZ  TEOLÓGIAI INTÉZET
Heltai Gáspár Kft.
Budapest, 1996

Elõszó

Különbözõ okok egész sora vezetett oda, hogy a kereszténység világszerte jelentõségének és szerepének gyengülését szenvedi el és fokozódik a társadalmak szekularizációja. A keresztény egyházak természetesen mindezt jól látják és igyekeznek ellenszereket találni a folyamat lassítására, megállítására, visszafordítására. A kereszténység társadalmi  térvesztése általánosnak mondható, ám mégis elsõsorban a történelmi egyházakat érinti, míg ugyanakkor különbözõ új, magukat kereszténynek valló vallási közösségek, valamint kereszténységen kívüli keleti kultuszok, illetve vallások, továbbá különbözõ, szektáknak minõsített vallási mozgalmak világszerte, de elsõsorban a keresztény társadalmakban visszaszorulás helyett inkább szembetûnõ erõsödést mutatnak. Ez a két ellentétes jelenség két egyidejûleg ható okra vezethetõ vissza. Egyrészrõl a hagyományos kereszténység vonzása csökken, másrészt az emberben él a vágy a vallásban való megnyugvásra, amelyet azonban új keretekben vélnek megtalálni. Következésképpen még ez a második jelenség sem a kereszténységnek kedvez.
A kereszténység reagálása a fentebb mondottakból következõen voltaképpen egyszerre két irányban keresi a helyzet javítását. Az egyik lényege a tudományos eredmények megbecsülése és az ezekkel nyilvánvalóan ellentétes vallási állásfoglalások újragondolása és megreformálása. A másiknak lényege a hit elmélyítése és az elmélyedést hátráltató tanítások feloldása. Ennek a kettõs feladatnak a megoldása érdekében évszázadunkban és különösen annak második felében rendkívüli gazdagságot tükröz az új utakat keresõ vallásos irodalom. Fontos szempont, illetve eredmény, hogy a kereszténységen belül megnõtt a közös út, az összefogás megbecsülése és egymás hitelveinek szíves fogadása, hitviták helyett a kölcsönös megértés és összefogás értékelése és keresése.
Mindezek a jelenségek az unitárius vallást sem hagyják érintetlenül és voltaképpen az unitarizmus hit- és eszmevilágát is át kellene gondolni egyrészt abból a szemszögbõl, hogy a világról, az életrõl, az emberrõl alkotott modern ismereteinkkel ütköznek-e hitelveink, illetve hitünk tanításai megállnak-e a modern tudomány kereteiben is? Másrészt az unitarizmusnak is keresnie kell azokat az utakat, amelyek a hit értékét és lélekformáló erejét növelhetik, hangsúlyozva azt, hogy miként a nagy kereszteny vallások is, ugy az unitarizmus is nem elsõsorban az "ész vallása" akar lenni, hanem hivatásának megfelelõen a lélek Istenben való elmélyedését, az Isten szeretetének viszonzását, az imádkozás fontosságát és hatását kívánja hívei között erõsíteni. Harmadszorra a kereszténységhez való tartozásunk sokoldalú hangsúlyozásának fontosságára kell utalni és ennek megfelelõen, figyelemmel kell kísérni a nagy tradicionális keresztény vallások hitelveinek megreformálásában tett lépéseket, másfelõl - hûségesek maradva az unitarizmus lényegét jelentõ 	hitelvekhez - nagyobb megértést keregni a kereszténység egészében  elfogadott és követett teológiai modernizáció irányában. 		Ezek a gondolatok érlelték meg azt a tervünket, hogy elsõsorban fiatal  lelkészeínk valamint teológus hallgatóink, továbbá a kereszténység bensõ fejlõdése és teológiai, krisztológiai kérdései iránt érdeklõdõ világi híveinknek legalább vázlatosan bemutassuk korunk legkiemelkedõbb teológusait, illetve tanításaik lényegének fõ vonásait. Úgy gondoljuk, hogy elsõ kísérletünkben Teilhard de Chardin, Joseph Ratzinger, Hans Küng 	bemutatására kerülne sor úgy, hogy unitárius szemszögbõl is igyekszünk értékelni teológiájuk fõ tételeit. Mindnyájuknál megjelöljük az alapul vett forrásokat és ahol ezek magyar nyelven is rendelkezésre állnak, úgy elsõsorban ezeket vesszük alapul. 		

Budapest, 1993. október hó 		
Dr Sztankóczy Zoltán 
egyházi tanácsos
a Teológiai Intézet kurátora

III. Kommentár 

Korunk ökumenikus paradigmája

A paradigma kifejezést a társadalomtudomány fogalomkörébõl a vallástudományra átvetítve azt akarja jelezni, hogy a nagy társadalmi átalakulásokban kibontakozó alapmodellek nem hagyják változatlanul a vallásokat sem és ott is új alapmodellek, paradigmák fogalmazódnak meg. Párhuzamba állítva az európai társadalmi fejlõdésben és a vallásokban kialakult paradigma-váltásokat, az igazolódik be, hogy:
Az õskereszténység apokaliptikus paradigmájában a korabeli zsidókeresztény társadalmi várakozások tükrözõdnek. Ezután a rómaí birodalom hellén kultúrájának hatására a kereszténység elsõ századaiban a kereszténységben is a hellenisztikus gondokodás hatása vált meghatározóvá (Jézus isteni természetének, a Szentháromság hitének megvallása, a hellenisztikus paradigma);
A német-római császárság és a romai pápasag feltéteienek kisérőteként bekövetkezett a nyugati és a keleti kereszténység szétszakadása, a keleti ortodox tradicionalizmus és a római katolikus integracionalizmus kialakulása (a római katolikus paradigma, Aquinói Tamás skolasztikus teológiája);
A reneszánsz társadalmi paradigmájának párhuzamaként a kereszténységben megindult a reformáciö, és ez a reformista protestáns paradigma (Luther és Kálvin szerepe, a protestáns fundamentalizmus) váltotta fel a középkori keresztény paradigmát és határozta meg a római katolikus egyház ellenreformációs irányát is;
A társadalom 18-19. századi modern alapmodelljét a nyugati kereszténységben a felvilágosult teológa kibontakozása kísérte (Schleiermacher) és a liberális modernizmus vált a kereszténység meghatározó paradigmájává;  
Végül korunkban a posztmodern modell vette át az uralkodó paradigma szerepét és ez váltást eredményez a kereszténység alapmodelljében is, ahol az ökumenikus paradigma kell énrényesüljön. Ugyanakkor a 20. században más teológiai irányok is formát kapnak (felszabadulási, feminista, fekete teológiák).
Az ökumenizmus elsõ fokozaton a kereszténységen belül, második fokozaton a nem keresztény világvallások irányában valóban a kor egyik elengedhetetlen követelménye. Az ökumenizmus a kereszténység egészének érdeke, de különösen hangsúlyozni kell a létszámban kisebb, de a történetük hosszú századain át a kereszténységükhöz ragaszkodó egyházak tekintetében. A nagy katolikus és protestáns egyházak egyre gyarapodó jeleit adják annak, miszerint feladják az egyetlen egyházba való integrálás gondolatát és elfogadják az Isten országához vezetõ többféle jézusi út lehetõségét. A katolikus Hans Küng állásfoglalásai, illetve széleskörûen kedvezõ fogadtatásuk ennek kétségtelen jelei. A nyugati kereszténység igyekszik nyitottá válni a tudományos eredmények értékelésében, a társadalmi változások megértésében, és keresi új keresztény válaszok kidolgozását korunk kérdéseire. A katolicizmus és a protestantizmus teológiai és krisztológiai mai válaszai nem egymással való szembenállásokkal alakulnak ki, hanem egymás tanulmányainak kölcsönös mérlegelésével. A válaszkeresés túlzottan széles frontokon halad elõre ahhoz, hogy le lehessen mondani egymás eredményeinek felhasználásáról. Az unitarizmus egymaga nem tud arra vállalkozni, hogy figyelemmel kísérje korunk tudományos eredményeinek tárházát és megfelelõ korszerû vallási állásfoglalásokat formáljon meg. Erre a kereszténység egésze is csak együtt lehet képes. Meg kell tehát ismerni más keresztény válaszokat és rugalmas empátiával mérlegelni, hogy menniyben elégítik ki a nyitottságát korunkban is megõrzõ unitarizmust.
Tapasztalati tény, hogy korunk kérdéseire a kereszténység egészén belül korántsem olyan eltérõek a válaszok, mint voltak másfél évezreden keresztül, voltaképpen egészen a 18. századig. A keresztény teológia útkeresésétõl és új válaszaitól való elzárkózás a múltba való merevedést, a nyitottság és modernség helyett konzervativizmust eredményezhet, ami semmiképpen sem válhatik az unitarizmus jellemzõjévé. De számottevõ változást tükröz a történeti-racionális bibliakutatási eredmények figyelembevétele a nyugati kereszténység dogmaikájában is. Ha ugyan riem is az unitarizmus közvetlen hatására, hanem a modern bibliakutatásoknak és magyarázatoknak köszönhetõen, a dogmák kötöttségének oldódása következik be és ez egyben közeledést jelent az unitarizmushoz és a szabadelvû kereszténységhez. Következetlenség lenne a ma unitarízmusát nem a ma, a modern és posztmodern keresztény hitelvekel vetni egybe, hanem az ókori és középkari dogmákkal.
A posztmodern kor vallási alapmodellje nemcsak a 19. század elõtti, de a 19-20. századok modem hitfelfogásának áfgondolását is indokolhatja, ami elõl az unitarizmus sem zárkózhatik el a konzervativizmus veszélye nélkül. Nem lehet kétséges, hogy az unitárius hívek magukat keresztényeknek vallják és a magyar unitarizmus vallja is az egyetemes keresztény anyaszentegyházhoz való tartozását. Olyan megfogalmazások, amelyek elbizonytalanítják ezt a vállalást, odavezethetnek, hogy ebben az unitarizmus részérõl az elhatárolódás, az önkirekesztés kinyilvánítását lássák. Az ökumenikus teológia melletti állásfoglalás nem jelentheti a klasszikus unitarizmus lényegérõl (pl. az egyszemélyû egylényegû Isten, Jézus egyértelmû ember-volta és krisztusi szerepe megvallása) való lemondást.

A transzcendens létezésrõl

A modern és a posztmodern kor világszemlélete egysíkú, kizárólag a tapasztalati, az empirikus létet tartja valóságos létezésnek, egydimenziósnak fogadva el azt. Ezzel a racionalista-humanista szemlélettel szemben a vallás reális létezõnek ítéli a tapasztalati síkon túli, a tapasztalati létezés egyetlen dimenzióján kívüli másik dimenziót is, a transzcendenciát. A keresztény Isten-keresés két fõ utat követett két évezreden át. Az teremtésétõl fogva alkotásainak értelmes vizsgálata révén meglátható. De már Pál apostolnál felfedezhetõ az Isten-keresés másik, szubjektív újta is, ahogyan az efezusbelieknek írott levélben olvashatjuk: a hitet Isten kegyelmébõl ajándékként kapjuk. A Római levélbõl még hozzátehetjük, hogy a hit pedig Isten igéjének hallásábóÍ van. Ez a két út, az objektív, illetve a szubjektív Isten-keresés és Isten-ismeret együttes léte, a tudás és a hit világának folyamatos összekeverésével járt, amely nagyon súlyos következményeket is maga után vont a keresztény hit szempontjából (mint például az eredendõ bûn tana és a megváltásnak ehhez kapcsolódó értelmezése). Hans Küng határozottan a második út mellett foglal állást, miszerint mind elméletben, mind gyakorlatban a tiszta transzcendencia útját kell járni. Isten létét a világból - akár a természetbõl, akár az emberi gondolkodásból és tudásból - eredõ bizonyítékokkal kétségtelenné kijelenteni nem lehet. Ezeknek a bizonyítékoknak mindegyike a tapasztalati, empirikus létsíkon fogható fel, míg Isten létezése csak ezen kívül, a transzcendens lét síkján érhetõ el.
Az emberi tudat mindemellett nem csupán az egydimenziós tapasztalati világot tudja befogadni, hanem "öntranszcendenciája", lelke a másik dimenziót is, azt amelyiken Isten létezése egyáltalán megragadható. Az unitárius káté vallja, hogy a világ rendje és az ember tehetségei gyõznek meg minket Isten teremtõ-alkotó létérõl. Jóllehet Pál apostol óta ez az "Isten-bizonyíték" jelen van a keresztény hitben, a világról és az emberrõl rendkívül gyorsan bõvülõ ismeretek mégsem az Isten-hitet, hanem a szekula~izációt segítették elõ, vagyis a hit erõsõdése és az ismeretek bõvülése ellentétesen alakultak. Varga Béla hittanában Künghöz közelálló álláspontot foglal el, amikor kijelenti, hogy Isten feltétlenül a hitben és a hit számára létezik. A világot és az embert, a kozmológiát és az antropológiát, hívõ és nem hívõ tudósok egybehangzóan magyarázhatják, de csak kisebb részük ismeri fel bennük Isten bizonyítékát, nagyobb részük nem erre a következtetésre jut. Jézus Isten-ismerete, Isten-hite nem a kozmológiai és antropológiai ismeretekre épült, hanem kizárólag bensõségesen megélt hite tárta fel számára nem csupán Isten létezését, de Isten-fogalmának tartalmát is, miszerint Isten léiek, igazság és szeretet. Ez a megfogalmazás az egyedüli hiteles, máig is felülmúlhatatlan és a kereszténység egésze, ezen belül az unitarizmus Isten-keresése, Isten-képe csak erre épülhet. Nem külsõ tapasztalatok, nem okoskodások, agytornák eredményeként, tapasztalati úton jutunk el Istenhez, hanem hitünkkel, a transzcendencia síkján. A két lét-síknak, a létezés két dimenziójának összetévesztése, összekeverése nagyon komoly, olykor feloldhatatlan feszültségekhez vezethet. Mi Istent - Jézushoz hasonlóan és az õ kijelentései alapján - hitünkben ismerjük meg, és ha oda már eljutottunk, oda már beköltözött, csak akkor és csak a hitbõl fakadóan ismerjük fel Istent a világban, az emberben, a természetben, a szellemi alkotásokban.

Hitünk Isten-képe

Az Apostoli hitvallás (miként a nicea-konstantinápolyi hitvallás is) Istent lényegében az Ótestamentumnak megfelelõen vallja meg.
A 20. század második felében megfogalmazott unitárius káté ettõl anynyiban tér el, hogy a "mennynek és földnek (minden láthatónak és láthatatlannak) teremtõje" helyett az "élet teremtõjének" vallja Istent és mindenható" Isten helyett "gondviselõn Istent vall. Kérdés, hogy az unitárius hitvallási fogalmazás miért tér el az egyetemes hitvallásoktól és ezzel hûségesebben fogalmazza-e meg a ma kereszténye számára Isten valóságát? Az egyetemes hitvallás az egész univerzum teremtését tulajdonítja Istennek és a tudomány is úgy látja, hogy a világ nem szakaszosan, hanem egyetlen aktussal keletkezett. Isten nem teremtette külön az életet és az élet kíalakulásának feltételei adottak voltak már az élet elõtti világban is. Az univerzum egésze, a szerves és szervetlen világ, az élõvilág és az ember szervesen összetartoznak és kölcsönösen függnek egymástól. Minden élõ létezés visszavezethetõ magához a kezdet idõpontjához. A fejlõdés évmilliárdok alatt hozta létre a világminden- ség egységes szövetanyagából az élõvilágot és csúcsán az embert. Arra a következtetésre kell jussunk, hogy az egyetemes szöveg sokkal inkább megfelel a modern ismereteknek, mint az unitárius megfogalmazás, amely leválasztja (vagy kiemeli) az egységes teremtési szemléletbõl az életet. Az természetesen már más lapra tartozik, hogy maga a teremtéstörténet éppen a szakaszos teremtést vallja, ami azonban az egyete- mes hitvallásokban nem kapott helyet. A hitvallások Isten-tételének kétségtelen hiányossága, hogy voltaképpen az ószövetségi keretekben értik Istent és nem tartalmazzák a jézusi kijelentést, amely pedig az egész keresztény Isten-hit lényege, hogy (transzcendens) Lélek, hogy Igazság, hogy Szeretet. Miként Küng is jelzi, Isten mindenhatósága nagyon bi- zonytalan értelmezésû és korunk keresztény hite alig tud általánosan, elfogadható értelmezést találni. Az a fogalmazás, amely a mindenható helyett a gondviselõ Atyának vallja Istent, mindenesetre közelebb áll a mai hithez, de távolról sem olyan teljes értékû, mint a fentebb jelzett jézusi meghatározás az Atyáról, akit egyébként Jézus az evangéliumok tanúsága szerint a  “mennyei” jelzõ nélkül mondott és tanított. A mennyei megjelöléssel Máté alá akarta húzni Isten ember- és világfelettiségét, amit korunkban legfeljebb a transzcendencia megjelölésére értelmezhetünk. A kereszténységnek a valóban vallott Isten-hitét talán a következõk szerint lehetne megfogal- mazni: Hiszek egy Istenben, a világmindenség teremtõjében, megtartó- jában és beteljesítõjében, az Atyában (vagy a mennyei Atyában), aki Lélek, Igazság és Szeretet. A Jézustól kapott kijelentés megértése és elfogadása mellett is Isten továbbra is megmarad titoknak, akit nem lehet emberi fogalmakkal meghatározni, és ha mégis megkíséreljük, úgy tudatában kell legyünk annak, hogy még olyan minõsítéseink is, mint szeretet és igazság, egészen mást fednek ha Istenre, mint ha emberre vonatkoztatjuk. Isten egész  lénye szeretet, de nem úgy szeret minket, mint ahogyan mi egymást. Isten az egész teremtett világot, minden teremtményt és minden embert szeret. A teremtõ szeretet azt célozza, hogy a teremtmény állandóan közelebb juthasson Istenhez, mert ez a közelség ad számára szabadságot, lelki-szellemi telítõdést, valóban emberhez méltó tartást és tartalmat. Az emberi szeretet címzetten irányul egyes emberekre vagy embercsoportokra. Ezt kivetítve az ember feltételezi, hogy Isten is hasonlóképpen szeret, vagyis kiválaszt magának egyeseket másokkal szemben az emberek közül, vagy egyes népekkel szövetséget köt mások mellõzésével. Az egyedek, közösségek, népek kiválasztottsága nem fér össze Isten általános, nem személyválogató igazságával. Istennél a szeretet és az igazság maradéktalanul fedi egymást és nem kerülhet ellentétbe úgy, ahogyan az embernél. Egy kiválasztott nép kiváltságos helyzete egy egyedül igaz, üdvözítõ egyház önértékelése csak úgy hivatkozhatik Istenre, ha feltételezi Istennél a részrehajlást mind a szeretetben, mind az igazságban. Jézus nem ismert és nem tanított ilyen eleve elrendelt méltánytalanságot.
Hans Küng Credó-jában sok olyan megfogalmazást olvashatunk, amelyet nem nehéz összeegyeztetni a Varga Béla által fefvázolt unitárius hittannal. Varga Béla is úgy fogalmaz, hogy mi sem tartjuk indokoltnak Isten létezésének észokokkal való metafizikai bizonyítását, miként a természettudományokból sem lehet Isten-bizonyítékokat leszûmi. Hozzáfûzi Varga Béla azt is, hogy Isten-képünket, Isten-ismeretünket Jézus tárta fel az emberiség számára.
Jézus kijelentései - amelyeknek az evangéliumok a forrásai - mindmáig páratlan jeientõségûek maradtak. A Szentháromság hitének megfogalmazása Küngnél voltaképpen a hagyományos tan elvetésének minõsíthetõ. Azt hangsúlyozza, hogy nem az egyetemes zsinatok dogmái, hanem az Újszövetség tartalma alapján lehet Isten, Jézus és a Szentlélek egymáshoz viszonyított helyét és szerepét értelmezni. Eszerint Istenben az Atyában hinni azt jelenti, hogy a világmindenséget teremtõ, megtartó és beteljesítõ Egyistenben hinni; a Szentlélekben hinni azt jelenti, hogy Istennek az emberben és a világban mûködõ erejében hinni; Jézusban, Isten Fiában hinni azt jelenti, hogy Isten kinyilatkoztatását úgy hisszük, ahogyan az ember Názáreti Jézus kijelentette, aki ezen az alapon Isten Szava, Igéje. Az Újszövetség alapján egyáltalán nem valamilyen átláthatatlan misztériumban áll elõttünk a Szentháromság, hanem az isteni kinyilatkoztatásban. Istent, az Atyát egyedül a jézusi kijelentésben ismerhetjük meg, a Szentlélek segítségével. Ha akár a Szentlélek hiányzik, akár a jézusi kijelentés nem jutna el hozzánk, az lstenrõl nem lehetne keresztény fogalmunk és hitünk.

Jézusról és Krisztusról

A kereszténység hagyományos hitvallásaiban Krisztus megvallására esik az összterjedelemnek több, mint fele, jelezve ezzel is, hogy ezek a hitvallások nem teológíát, hanem krisztológiát tükröznek elsõsorban. A most használt unitárius káté hitvallásában csak ennyi áll: Hiszek Jézusban, Isten legjobb fiában, a mi igaz tanítómesterünkben. Nem kétséges, hogy a hagyományos (trinitárius) kereszténység és az unitarizmus Jézus- és Krisztus-hite alapvetõ különbséget tükröz. Jézus személyiségének és szerepének megítélésében többirányú ellentétek alakultak ki  már az elsõ századokban, mígnem a 4-5. századok egyetemes zsinatain dogmákban nem rögzítették a többséginek tûnt álláspontot, amely Jézusnak, a Krisztusnak Istennel való egylényegûségét tanítja és a Szentlélek isteni személyét is vallva, a Háromságos Egyisten hitére építkezett. Kisebbségben ugyan, de a kereszténységen belül fennmaradtak a Jézus Krisztus istenségét el nem fogadó irányzatok is. A reformáció korában a keresztény hitelvek újrafogalmazásánál a nagy reformált egyházak megmaradtak a Szentháromság tana mellett, míg az unitarizmus következetesen az evangéliumokra építve, az egyszemélyû és egylényegû Istent vallotta, a Názáreti Jézust pedig - miként Dávid Ferencnél olvashatjuk - anélkül nevezte Krisztusnak, Isten szent Fiának, Urunknak, hogy ezzel istenségét is magáévá tette volna. A múlt század modern gondolkodásában olyan váitozást fedezhetünk fel, amely a hagyományos nyugati kereszténység trinitárius tanának a mai ember hitvilágához való közelítését jelzi, míg az unitarizmus a Dávid Ferenc-i alapról a historizmusnak és a racionalista humanizmusnak engedve, az evangéliumi Jézus Krisztus-képbõl csak a történeti Jézus megvallásában látja hitének alapját.
Korunk, a 20. század trinitárius kereszténységének teológiája, ha megfogalmazásában változatlan marad is, magyarázataiban jelentõs közeledést mutat a klasszikus unitarizmus Krisztus-értelmezéséhez, ugyanakkor viszont a 19. Század és a jelenkor – a történeti Jézushoz vagaszkodó -  hitfelfogása felhagyott a klasszikus unitarizmusban vallott ember-Krisztus megvallásával. Ez az eredeti unitárius megfogalmazás félreérthetetlenül vallotta Jézus emberségét és krisztusságát, de utasította el a neki tulajdonított isteni egylényegûséget. Nem állja meg tehát a helyét az 1968-as megfogalmazású (Kiss Elek-féle) káténak az a magyarázata, hogy Jézust azért nem tartjuk Krisztusnak, mert ez egyenlõ lenne istenségével. Ez a káté levonja azt a következtetést is, hogy a kereszténységen belül külön kell venni az unitáriusokat, mint Jézust követõket és az egész kereszténység többi egyházát, amelyek Krisztust vallók. Ehhez még hozzáolvasható az általánosan használt kátéban az a nyilvánvalóan helytelen magyarázat is, amely a keresztény (christianus) megnevezést nem Krisztus, hanem Jézus-követõnek értelmezi.
A múlt század végén az unitarizmus magát az egyetemes keresztény anyaszentegyházhoz tartozónak vallotta és hitvallása is még azonos volt az Apostoli Hitvallással, elhagyva belõle az "alászállt a poklokra" mondatot. A magyarországi unitárius egyház ma is, folytatva a 19. század és a 20. század elsõ felének hagyományát, magát az egyetemes keresztény anyaszentegyház részének vallja, míg az erdélyi "tiszta" unitarizmus, követve fentebb jelzett önelhatárolását a kereszténységen belül, már nem hangoztatja az egyetemes kereszténységhez való kötõdését  és csak az unitárius anyaszentegyházról beszél. A két unitárius egyház felfogása közötti eltérésbõl bizonyos következtetések születhetnek a kereszténység egészéhez való viszony megítélésében. Ha a különbségeket és a különállást kívánja valamely okból az unitarizmus nyomatékosítani, akkor másképpen hangsúlyoz, mintha az ökumenizmusban látja a kereszténység és saját unitárius kereszténysége fennmaradásának zálogát. Hans Küng a Kereszténynek lenni sorai között már jelezte és két legújabb idézett könyvében részletesen is kifejtette, hogy posztmodern korunk vallási paradigmája csak a ökumenizmus lehet, és nincs okunk kételkedni abban, miszerint nagyon jogos ez az álláspontja.

Az élõ Krisztus

A Máté szerinti evangéliumban olvashatjuk a jézusi mondatok egyik legmaradandóbb kijelentését: "Mert ahol ketten vagy hárman összegyûlnek az én nevemben, ott vagyok közöttük" (Mt 18, 20). Még egy hasonló tartalmú idézet, ezúttal a János szerinti evangéliumból: "Rövid idõ, s a világ nem lát többé, ti azonban láttok, mert élek és ti is élni fogtok... az Atyámban vagyok, ti bennem s én bennetek" (Jn 14, 19-20). Jézus feltámadásának hite a kereszténység lényegétõl elválaszthatatlan, miként azt Pál apostol írta a Korintusziakhóz intézett elsõ levelében: "Ha pedig Krisztus nem támadt fel, nincs értelme a mi tanításunknak és nincs értelme a ti hiteteknek sem" (1 Kor 15, 14). Ezek az evangéliumi és páli idézetek jó alapot nyújtanak ahhoz, hogy Jézus Krisztus feltámasztásának hitét korunk kereszténye, unitárius kereszténye számára is nyitottá, érthetõvé, követhetõvé tegyük. Az Apostolok Cselekedeteiben Péter beszéde úgy fogalmaz, hogy: "Azt a Jézust, akit ti keresztre feszítettetek, Isten Urrá és Krisztussá tette" (Ap Csel 2, 36).
A Jézus teste nélkül talált sír, a feltámasztott és a tanítványoknak testi valóságban megjelent Jézus a ma embere számára nem ofyan hitbizonyságok, mint voltak az evangélisták korában és körében. De a hit abban, hogy a Názáreti Jézus kereszthalála és eltemetése nem vetett véget az õ küldetésének, hanem az ma is él és hat a benne hívõ és az õt követõ keresztényekben, változatlan feltétel ma ugyanúgy, mint volt már az elsõ évtizedek keresztény közösségeiben. Ha visszaemlékezünk a két fentebbi evangéliumi idézetre, akkor arra kellene választ adjunk, hogy ha ketten vagy hárman, ha bibliaórákon vagy istentiszteleteken összeülünk, velünk lehet-e Jézus vagy nem? Természetesen nem testi valóságában van velünk, hanem lélekben. Ha nem hisszük azt, hogy lelkünkben ott lehet, akkor nélküle a hitnek, az istentiszteletnek nincs hitelessége, kiürülne a mi kapcsolatunk Istennel. Lássuk be, hogy mi Istent ma is csak Jézus útján kereshetjük és találhatjuk meg. Ha az Isten és ember közötti kapcsolatot közvetlennek valljuk is, erre a közvetlen Atya-Fiú kapcsolatra tõle kaptuk a példát és az õ példáját követve nyílik erre lehetõségünk. Jézus feltámadásának hite nem a halál utáni, erre a földre, az emberi
élet síkjára való visszatérést jelenti, hanem azt a hitet tükrözi, hogy Jézus élete, tanításai, példaadása, legfõképpen pedig Istenrõl és Isten  országáról szóló kijelentései az õ halálával nem hulltak a semmibe, Isten mindezeket nem hagyta veszni, hanem gondoskodott arról, hogy tanít- ` ványai és követõi lelkében, az egyházi gyülekezetek hitében tovább éljenek. Jézus nem a biológiai életben, hanem a transzcendens létezés dimenziójában él tovább és leghívebben azok a fentebb idézett jánosi sorok tükrözik ezt, amelyek szerint Jézus a benne hívõk számára el sem ment, itt maradt közöttük és bennük, abban a keretben, amelyet az emberi ön-transzcendencia, a lélek jelent. Csak ezen a síkon, a hit síkján értelmezhetõ a feltámadás. A mennybemenetel lukácsi leírásában a hogyan (ti. a tanítványok szemeláttára felvittetett a mennybe) nyilvánvalóan nem valóságos történés hanem a hitet tükrözõ elképzelés. A lényeg azonban nem mást jelent, minthogy Krisztusként a transzcendens létezésbe került az Atya mellé. Ezt a transzcendens létezést akkor az égben képzelték el és oda emelte Isten a transzcendensen továbbélõ Krisztust. Ma Istent nem tudjuk térben elhelyezni, betölti transzcendensen az egész teremtett kozmoszt, immanens az egész világmindenségben és benne az emberi világban, az emberi lélekben. Az Isten mellé felvitetett  Jézus ugyanazon a létsíkon fogható fel, ott él tehát tovább, ahol az Atya 
is, az emberi lélekben, a keresztény emberi hitben. 

Budapest, J995. október