UNITÁRIUS  BIBLIAI  ÓRÁINK  1.

DR. SZTANKÓCZY  ZOLTÁN

A Máté, a Márk  és a Lukács 
szerinti evangéliumok magyarázatai

MAGYARORSZÁGI  UNITÁRIUS  EGYHÁZ  TEOLÓGIAI  INTÉZETE
Heltai Gáspár Kft.
Budapest, 1996

Elõszó

Különbözõ okok egyidejû hatása érlelte meg annak gondolatát, hogy az Újszövetség megismerésében elmélyedni kívánó unitáriusok, illetve az unitarizmus íránt érdeklõdõ hívek számára magyarázó szövegeket állítsunk össze. Az egyik ilyen ok, hogy a bibliaórák és a bibliakörök keretében a foglalkozásokon ne ötletszerûek legyenek a témák, hanem elõre eltervezett sorozatokban egymáshoz kapcsolódjanak és végsõ céljukban az unitarizmus evangéliumi vallás jeflegének bizonyosságát erõsítsék és a bibliaórákat majdan követõ vallási órák eredményességét megalapozzák. Egy másik ilyen ok, hogy a Biblia és különösen az Újszövetség olvasását és a benne való elmélyedést egyre többen nem szervezett közös foglalkozások keretében óhajtják vagy tudják megoldani, hanem önmagukban, önállóan, és ehhez az unitárius indíttatású kiegészítõ magyarázatok hathatós segítséget nyújthatnak. Egy harmadik okként azt a tényt vehettük figyelembe, hogy a magyar nyelvû Biblia-irodalom az elmúlt évtizedben rendkívüli mértékben felvirágzott és nem csupán új fordítású vagy megújított nyelvezetû bibliák jelentek meg, hanem olyan bibliamagyarázatok is protestáns és római katolikus szerzõktõl, amelyek a bibliakutatások legújabb eredményeire és az emberi gondolkodásban megtett lépésekre is támaszkodva, elõsegíthetik az unitárius értelmezések korszerûségét, és az ökumenikus értelmezések közelítését is.
Akár bíbliaórákon, bibliakörökben valósul meg az Újszövetség átfogó megismerése, akár pedig önálló foglalkozások keretében, számolni kell azzal, hogy ez csak hosszabb idõ alatt és fokozatosan teljesülhet. Elsõ lépésben a három szinoptikus evangélium feldolgozása lehet az optimális célkitûzés, vagyis a Máté, a Márk és a Lukács szerinti evangéliumé. Indokoit ez annak ellenére is, hogy Pál apostol több levele idõrendben megelõzte az evangéliumi szövegek leírását, és annak ellenére is, hogy a kereszténységben megfogalmazott több alapvetõ hitelv máig Pál apostol leveleire épült. Az unitarizmusnak határozott jegye az evangéliumokra való legközvetlenebb hivatkozás és bibliai foglalkozásainak kezdõ lépései is csak az elsõ három evangélium magyarázatai lehetnek. A következõ lépést majd a János szerinti evangélium jelenti, míg a harmadikban Pál apostol levelei következhetnek. Minthogy egy ilyen, háromkötetes újszövetségi magyarázat összeállítása is többéves feladatot jelent, az Új szövetség többi könyvének, így az Apostolok cselekedeteinek és a katolikus (közönséges) leveleknek - negyedik kötetként - a feldolgozását  csak az elsõ három lépcsõ megtétele után indokolt tervbe venni.
A fenti indíttatású magyarázatokat a két legtekintélyesebb bibliakiadás szövegére építjük elsõsorban, így
a Stuttgarti Magyarázatos Bibliára (STUTTGARTER ERKLAERUNGSBIBEL, Deutsche Bibelgesellschaft, Stuttgart, 1992) és
a Jeruzsálemi Bibliára (LA BIBLE DE JÉRUSALEM, Les Éditions du CERF, Paris, 1988).

A közös vagy akár az egyéni bibliafoglalkozások nyilvánvalóan nem támaszkodhatnak közvetlenül ezekre az alapmûvekre, hanem a magyar nyelvû Biblia-kiadványokra épülnek. Ezek közül elsõ helyre a Magyar Bibliatársulat revideált szövegû új fordítású

BIBLIÁ-ját választottuk (Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 1993) több okból is. Egyrészt, mert közvetlenül az eredeti görög nyelvû szövegek új fordítását adja és gondosan utal mindazokra a szövegrészekre, amelyek különféle utakon utólag kerültek be a korábbi fordításoknál alapul vett forrásokba. Másrészt, mert ez a Biblia adja majd a közeljövõben magyar nyelven is megjelenõ Stuttgarti Magyarázatos Biblia alapszövegét. További érv az új fordítású Biblia alapul vétele mellett, hogy a nemrég megjelent és az evangéliummal való foglalkozások szempontjából rendkívül hasznos

SZINOPSZIS (Kálvin János Kiadó, Budapest, 1994) is ennek a szövegeit állította egymással párhuzamba.
Ugyanakkor szeretõ gondot érzünk és táplálunk a Károli Biblia iránt is amelyik hiveink körében is a legelterjedtebb és a leginkább kedvelt. A foglalkozásokon felolvasott szövegeket is elõszeretettel a legújabb kiadású Károli Bibliából vesszük

SZENT BIBLIA (Magyar Bibliatársulat, Budapest, 1993).

A harmadik alapul vett kiadványt a Szent István Társulat által Budapesten 1992-ben kiadott
BIBLIA jelenti, amely a Jeruzsálemi Bibliára támaszkodó bõséges magyarázatokat is tartalmaz. Ugyan nem a közös foglalkozások keretében, de a magyarázatok biztossága érdekében az eredeti görög újszövetségi szövegnél és a Vulgata latin fordításánál

a NOVUM TESTAMENTUM GRAECE ET LATINE (Sumptibus Pontificü Instítuti Biblici, Romae, 1984) kiadását is segítségül vettük.
A fentiekben megnevezett bibliák mellett, a magyarázatok bõvítése és mélyítése érdekében támaszkodunk azokra a legújabb kiadású újszövetségi magyarázó munkákra, amelyeket az érdeklõdõk és a résztvevõk jelenleg is beszerezhetnek és az Unitárius Egyház könyvtárában is megtalálhatók:
Ravasz László: AZ ÚJSZÖVETSÉG MAGYARÁZATA (Református Egyház Zsinati Irodájának Sajtóosztálya, Budapest, 1991)
Szathmáry Sándor: BIBLIAISMERET II. ÚJSZÖVETSÉG ( Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1991)
Jakubinyi György: MÁTÉ EVANGÉLIUMA (Szent lstván Társulat, Budapest, 1 991 )
Kocsis Imre: LUKÁCS EVANGÉLIUMA (Szent István Társulat, Budapest, 1995)
Jeremias, Joachim: JÉZUS PÉLDÁZATAI (Református Zsinati Iroda Sajtóosztálya, Budapest, 1990)
Schweizer Eduard: DAS EVANGELIUM NACH MATTHAEUS (Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen-Zürich, 1986)
Schweizer, Eduard: DAS EVANGELIUM NACH MARKUS (Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen-Zürich, 1983)
Schweizer, Eduard: DAS EVANGELIUM NACH LUKAS (Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen-Zürich, 1986)
Schmithals, Walter: EVANGELIUM NACH MARKUS I-II Ökumenischer Kommentar (Gütersloher Verlagshaus, 1986)
Schneider, Gerhard: DAS EVANGELIUM NACH LUKAS I-II Ökumenischer Kommentar (Gütersloher Veriagshaus, 1990)
Jubileumi kommentár: AZ ÚJSZÖVETSÉG KÖNYVEINEK MAGYARÁZATA (Kálvin János Kiadó, Budapest, 1995.).

Az Újszövetség magyarázatainál felhasznált fentebb felsorolt forrásmunkák mellett hasznos szolgálatot tett és tesz több lexikális kiadvány is, mint a
KERESZTYÉN BIBLIAI LEXIKON, Szerk: Bartha Tibor (Magyarországi Református Egyház Kálvin János Kiadója, Budapest, 1993-1995) BIBLIAI LEXIKON, Haag, Herbert (Szent István Társulat, Budapest, 1989)
DIE BIBEL VON A-Z, Stubmann, Matthias (Karl Müller Verlag, Erlangen, 1990).
2000 JAHRE CHRISTENTUM, Stemberger, Günter (Karl Müller Verlag, Erlangen, 1990).

A magyarázatok terjedelmét és mélységét igyekeztünk a bibliaórai (illetve az egyéni) foglalkozások kereteihez és igényeihez igazítani, szem elõtt tartva, hogy nem a teológusképzés szintje lehet a mérvadó, hanem a hívek olyan köre, akik egyházi tisztségük ellátása érdekében, illetve más társadalmi tevékenységük mellett szeretnének közelebb kerülni az Újszövetség, ezen belül az evangéliumok jobb megismeréséhez. Gondot jelentett a három elsõ evangéliummal kapcsolatban annak mérlegelése, hogy külön-külön kapjanak-e magyarázatokat (miként a teológiai akadémiai oktatásban) vagy kiséreljük-e meg együttes (szinoptikus) áttekintésüket. Ez utóbbi megoldás választásában nyomós érv volt, hogy Szathmáry Sándor sikerrel oldotta meg az egész Újszövetség tematikus és nem külön könyvek szerinti magyarázatát és még inkább, hogy Ravasz László 1991-ben újból kiadott Az Újszövetség magyarázata címû könyve már négy évtizeddel ezelõtt ezt az utat választotta, elõszava szerint hasonló céllal és megfontolással. A budapesti unitárius templomok köré szervezett bibliabaráti körök, illetve bibliaórák eddigi tapasztalatai igazolták ezt az elgondolást. Az elsõ lépésben a Nagy Ignác (volt Koháry) utcai gyülekezet bibliabaráti körében indultak be ilyen keretekben a bibliaórák és teljes áttekintéssel megoldották 1993-1995 években a szinoptikus evangéliumok párhuzamos magyarázatát. Itt most már az 1995-1997 évekre programozva a János szerinti evangélium tanulmányozása folyik (és 1997-1999-re tervezik Pál apostol leveleinek magyarázatát). A Hõgyes Endre utcai gyülekezet bibliaóráin a Nagy Ignác utcai tapasztalatok és magyarázatok szövegeinek felhasználásával 1995-ben indultak a bibliaórák a szinoptikus evangéliumokkal. A harmadik gyülekeben, Pestszentlörinccen a bibliaórák ugyancsak ezeket a magyarázatokat veszik majd alapul a következő évben, amikor a második gyülekezetben  a János evangélium magyarázatára készülnek.
Az egyes magyarázó kötetek címe - Unitárius Bibliai Óráink - arra is utal, hogy ezek a magyarázatok a fenti három bibliakör foglalkozásaira készültek, és az unitárius jelzõt korántsem lehetne úgy értelmezni, hogy a magyar unitárius egyházak valamilyen általánosan elfogadott és alkalmazott magyarázatairól lenne szó. Miként azt a katolikus és protestáns újszövetségi magyarázatok könyvtárnyi bõsége is tükrözi, még a dogmatikus kereszténységen belül is igen sokféle, egymással nem is teljesen egyezõ magyarázat is létjogosult lehet. A hitbeni nyitottsággal jellemezhetõ unitarizmusban az evangéliumok magyarázatainál különbözõ változatok ugyancsak helyet kaphatnak. Felmerülhet olyan kérdés is hogy milyen alapon minõsülhetnek unitáriusnak ezek a magyarázatok azon kívül, hogy unitáriusok körében formálódtak, amikor a forrásmunkák között unitárius mûvek nem szerepelnek. Bár az Újszövetséggel kapcsolatos dolgozatok és értekezések összegyûjthetõk lennének és sok kérdés megvilágítását kínálhatnák, a helyzet mégis az, hogy teljes és egységes szemléletû újszövetségi vagy evangéliumi unitárius magyarázatok eddig még nem jelentek meg. Nagy segítséget jelentene a hívõknek és az érdeklõdõknek és megkönnyitette volna az evangéliumi és újszövetségi  magyarázatok sikeresebb megoldását, ha az unitárius teológusok képzé- sét szolgáló akadémiai szintû magyarázatok a nyilvánosság számára is megjelenhetnének, bár feltételezzük, hogy a bibliaórák és bibliakörök si- keres munkájához az ebben a könyvben szereplõ magyarázatokra akkor is szükség lenne. Arra gondolva, hogy a könyvünkben bemutatott magyarázatokkal kap- csolatban olyan egyetértõ, egyet nem értõ, kiegészítõ vélemények is fel- merülhetnek, amelyek elmélyíthetik a csoportos és az egyéni foglalkozásokat, illetve egy valamikori késõbbi kiadás tartalmát javíthatják, az egyes foglalkozásokhoz (1-tõl 40-ig) egy-egy féloldalnyi helyet biztosít a könyv Jegyzetek számára. Mind a budapesti Unitárius Teológiai Intézet, mind pedig a szerzõ aki maga is az intézetnél munkálkodik, szívesen és köszönettel venné, ha ezek a megjegyzések nemcsak az olvasó példá- nyában elrejtve maradnának meg, hanem hozzá is eljutnának, az olvasókban kialakult vélemények megismerése és hasznosítása érdekében. 

Budapest, 1996. Június

Befejezõ kommentár 1.

A kereszt és a feltámadás

Pál apostol az elsõ korinthusi levélben (1 Kor 15, 14) azt írja, hogy: Ha pedig Krisztus nem támadt fel, akkor hiábavaló a mi igehirdetésünk, de hiábavaló a ti hitetek is. A test feltámadásáról pedig ugyanabban a levélben azt írja, hogy elvettetik az érzéki test, feltámasztatik a lelki test (1Kor 15,53), mert a romlandó testnek romolhatatlanságba kell öltöznie és  a halandónak, halhatatlanságba.Jézus Krisztus feltámadása a kereszthalálból már a korai keresztény közzösségek hitéletének saroktételévé vált és maradt is mind a mai napig. Az apostoli hitvallás is a test feltámadásának és az örökéletnek a hitével fejezõdik be. Az evangéliumi hagyományok és az evangéliumi szövegek semmiféle kételkedést nem tükröznek ebben a vonatkozásban, sõt a legalapvetõbb bizonyosságnak vallották és írták. Az apostoli hitvallásnak az a kíjelentése miszerint Jézus Krisztus dicsõségesen üjra eljön és megítéli majd mind a holtakat, mind az élõket, a korabeli keresztények közösségeiben ugyancsak határozott bizonyosságú várakozást jelentett. Az evangéliumi szerzõk a saját közösségeikben élõ hitbõl indultak ki, amikor megszerkesztették szövegeiket. A keresztény közösségek és az evangélisták hite számára Jézus Krisztus élt és közeli, újbóli eljövetelét várták is és "Jövel Urunk" felkiáltással hívták, nem félve, hanem bizakodva az ítéietében. Rendszeressé vált szeretetvendégségeik keretében hitték, hogy közöttük van, amikor a kenyeret és a bort az õ emlékezetére magukhoz vették.
Az emberiség kétezer éves története tanúsítja, hogy a kereszténység szerepe idõben is, térben is rendkívüli mértékûvé vált, ami Jézus Krisztus azóta is, ma is élõ hatását tükrözi. Az a halálos ítélet, amellyel el akarták õt tüntetni, visszájára fordult, mert keresztre feszítése éppen a kereszténység térhódításának egyik alapkövévé vált. Nem testének feltámadása, hanem egyrészt az abba vetett hit de még inkább az emberiségre gyakorolt hatások hordozták Jézus élõ jelenlétét mindmáig és a jövõben is. Õ maga is utalt erre a János szerinti evangéliumban leírt búcsúbeszédében, hogy ha a világ õt halála után nem is látja többé, tanítványai látni fogják, mert õ akkor is élni fog közöttük és bennük. Ebben a maradandó, folyamatos jelenlétben van a feltámasztás és a mennybemenetel értelme.
A "végsõ idõk", a halál, a halhatatlanság, a feltámadás, az örökélet az emberi lelki és szellemvilág kiemelkedõ fontosságú kérdései, amelyre csak részben adhat az ember ismeretekkel alátámasztott válaszokat (fõképpen a létezõ világot és az emberi jelent illetõen), míg a kérdések nagy részére vonatkozóan ismereteink, tapasztalataink nem lehetnek, következésképpen a válaszok csak bizonytalanok, feltételesek, kétségesek, egymással ellentmondóak, amelyekben az emberi csalhatatlanság állítása teljesen megalapozatlan lenne. Kétségtelen, hogy a keresztény teológiák egyrészt az ószövetségi zsidóknál kialakult, másrészt a görög gondolkodásban megismert felfogásokra támaszkodnak, amelyek azonban egymással nem könnyen egyeztethetõk össze. A Bibliában a halált nem a test és a lélek szétválasztása jelenti, és a testtõl teljesen független halhatatlan lélek nem a bibliai, hanem a görög filozófiai gondolkodás terméke. Minthogy Isten ura az életnek és ura a halálnak, a halál bekövetkeztében az ószövetségi hit általában Isten ítéletét látta, amelyet rendszerint valamilyen bûn büntetéseként küld Isten az emberre. Az Ujszövetségben voltaképpen ugyanez a gondolkodás folytatódik, és a halált a bûn következményének tekinti. A kereszténység túlnyomó nagy részében ma is úgy fogalmazzák meg a halál jellegét, hogy az a bûn következménye, és az ember Isten szándéka szerint nem lenne halandó, ha nem vétkezett volna. Az ószövetségi teremtéstörténet szerzõinek a világról való ismeretei nem csupán mai ismereteinkhez viszonyítva voltak nagyon megalapozatlanok, de a korabeli görögök tudásához képest is nagyon naivak voltak. Elkövették azt a tévedést (ami egyébként ma is gyakori), hogy vallásos hitükbõl kündulva vázolták fel maguknak világ- és emberképüket. Minthogy Isten tökéletes és szent, az õ hasontatosságára teremtett ember is bûntelen és örökéletû kell legyen. Minthogy pedig tapasztalni kellett akkor is a bûn jelenlétét és a halált is, a kettõt ok és okozatként egymáshoz kapcsolva, az emberi halhatatlanság elvesztésének okaként a bûnt jelölték meg, amelyet Ádám õsbûnére vezettek viszsza és tõle áteredõ (eredendõ} bûnnek jelölték. Noha Jézus és az evangéliumok egyáltalán nem tesznek említést errõl a bûnrõl, a kereszténység egész korai idejében kialakult az eredendõ bûn tana és a megváltás olyan értelmezése, mintha Jézus Krisztus ettõl váltotta volna meg az embert. Jézus az evangéliumok szerint korának emberét saját bûnösségétõl akarta megtérésre, elfordulásra téríteni, hogy átmenthesse a rövidesen beköszöntõ Isten országában való életre. A ma embere Isten teremtõ munkáját egészen másképpen értelmezi, mint ahogyan azt Mózes elsõ könyvének szerzõi elgondolták, mert ellentétben az utóbbi statikus és befejezett ember- és világképével, ma úgy ítéljük meg, hogy Isten egy fejlõdõ világot teremtett, amelyben a teremtés ma is tartó folyamat. Az ember ennek a teremtõ fejlõdésnek legmagasabb rendû és legkésõbb kialakult tagja, aki tudatának fokozatos fejlõdése során emelkedett az élõvilág csúcsára. A bûn és az erény, a jó és a rossz megkülönböztetése csak gondolkodása fejlõdésének magasabb szintjén alakulhatott ki. Nem a tudásra való törekvés büntetéseként kapta a halált, de kétségtelen, hogy tudása révén jött rá arra a tényre, hogy halandó. Ez a felismerés valóban nem ad okot az örömre, de az sem tagadható, hogy fontos szerepet játszik abban, hogy életének igyekszik tartalmat adni, a rendelkezésére álló idõ alatt aktívan alkotni. Az ember halála nem bûntetés, hanem a fejlõdés fontos eszköze, mert a generációk folyamatos váltása nélkül az emberiség fejlõdése nem bontakozhatna ki. A keletkezés-létezés-elmúlás, a születés-élet-halál nem csak az emberre, hanem az egész teremtett világra általánosan érvényes jelenség. Nem büntetés, hanem nélkülözhetetlen feltétele a teremtett világ fejlõdésének. Így érthetjük ezt Jézusnál is a búzaszem példáján, amelynek földbe kell esnie és meg kell halnia ahhoz, hogy sokszoros termést hozzon (Jn 12, 24). De ugyanezt igazolja Jézus személyes halála, amely nélkül nem virágozhatott volna ki a kereszténység csodálatos fája és nem adhatta volna két évezred olyan gazdag termését. Az ember egyedi éiete az egész emberiség örökkévaló fejlõdésének szerves része. Nem úgy, hogy hangsúlytalanná tenné az egyedek életét, hanem hangsúlyt ad a másokért, az egészért való élet fontosságának. Jézus ennek is felülmúlhatatlan példáját adta. Teljesen új, egyedi utat járt, amelyen végig megõrizte csorbítatlan egyéniségét és szabadságát, ugyanakkor teljesen csak másokért és sohasem önmagáért munkálkodott.
Az emberrõl kialakult mai ismeretek a test és a lélek tekintetében voltaképpen közelebb állnak a Jézus korabeli zsidóság felfogásához, mint a Jézus halála utáni korai évszázadokban, görög filozófiai hatásra kialakult és máig is vallott keresztény gondolkodáshoz. Ellentétben a test, a lélek és a szellem, létezésben is elkülöníthetõ három alkotórész feltételezésével, és ellentétben a halhatatlan léleknek a testtõl független önálló létezésével, a mai gondolkodás a test és a szellem (lélek) létezését együtt, egymáshoz szervesen kötötten és egymástól elválaszthatatlan kötelékben fogja fel, mint a létezés külsõ formáját és bensõ tartalmát. Még a materialista felfogás sem cáfolja azt a felismerést, hogy az ember érzékelhetõ testi létezésével együtt létezik az "emberi én" és ez voltaképpen nem különbözik az emberi bensõ szellemi-lelki tartalomtól. Ez a bensõ, az "én", a szellemi-lelki tartalom egyrészt a szülõktõl és õsöktõl származó átöröklés útján, még döntõbb mértékben pedig a születés utání társadalmi behatások révén formálódik. A világmindenségben az élet jelenti a fejlõdés útját és az élet fejlõdése ad értelmet és célt a mindenség létezésének. Az élet, a létezés legmagasabb szintjét az ember képviseli, akinél pedig éppen a bensõ tartalom, a tudat fejlõdésének van meghatározó szerepe. A teremtés óta a fejlõdés folyamata meghozta az élet kialakulását, az élet fejlõdése az ember megjelenését, az ember fejlõdése a tudat, a gondolat, az értelem dinamikáját, amelyre még hatalmas távlatok várnak. Az élet fejlõdését örökkévalónak mondhatjuk, mert bár kellett lennie kezdetének, következésképpen beteljesüléssel véget is érhet, de a két végpont az alfa és az omega közötti idõtáv tartamának korunk generációi gondolkodásában nincs meghatározó szerepe. Az élet, a gondolat, a szellemi-lelki fejlõdés hordozói és megvalósítói az egymást váltó generációk egyedei és közösségei. Ilyen módon minden egyed, minden egyes ember életében hordozója az örökéletnek és ezt az egyszer betöltött szerepet az egyedi halál már nem szüntetheti meg és része marad az örökéletnek.
Jézus, az evangélisták a világmindenséget és az embert még nem láthatták és nem is látták úgy, ahogyan korunk ismeri. A teremtés óta eltelt idõt egészen közelinek, évezredekkel mérhetõnek vélték és benne az embert lényegében változatlannak, az elsõ embert pedig hozzájuk teljesen hasonlónak. Nem folyamatos fejlõdésnek értelmezték az ember pályáját, hanem ellenkezõleg, feltételezték az édeni aranykort, amelybe a megváltás révén vissza lehet jutni és örökké tartóan megõrizni. Nagyon lényeges azonban azt is megérteni, hogy õk ezt a közel várható új édent, Isten országát nem valahol a földön kívül, hanem határozottan itt a földön, új, de a jelenlegit felváltó és folytató emberi társadalomban gondolták el. A feltámadás után itt a földön kerülnek ítéletre, amelyben az Emberfia lesz a bíró, az Atyától kapott hatalomná) fogva. Isten maga mindebben közvetlenül nem vesz részt, megmarad változatlanul a mindenség urának. Az ítélet gondolata a kereszténységben általában máig fennmaradt, de az eltelt két évezred ezt sem hagyhatta változatlanul. Jézus és kora a feltámasztást és az ítéletet egészen közeli, egyszeri történésként várta, amely egyidejûleg átvezet az örökélet (vagy örök kárhozat) országába. A megelõzõ földi életnek nincs további folytatása, az emberi történelem ebben a világban véget ér, az Isten országában pedig csak az oda bejutottak részesülhetnek a változásoktól mentes örök életben. A kereszténység végül is hamar szembe került azzal a problémával, hogy az ítélet, amely minden holtra és élõre kiterjed, egyre beláthatatlanabb messzeségbe kerül, viszont az egyes ember halála itt van a mindennapokban. Az egyéni halál és a kollektív ítélet között nem évszázadok, hanem végtelennek tûnõ idõ, akár évmilliók is lehetségesek (sõt ma már a földön kívüli folytatása is elgondolható). A kollektív utolsó ítélet gondolatának fenntartása és az egyéni halál megtapasztalása megérlelte a kettõs, a mindenkori konkrét és a végítéletet követõ második halál gondolatát. Az új katolikus katekizmus szerint a keresztény hívõ a halált úgy tekinti, mint az örök életbe való belépést és a Krisztushoz való érkezést. A halál véget vet az emberi életnek és az isteni kegyelem befogadására (vagy elutasítására) csak a halál pillanatáig van lehetõség. A halált követõen a halhatatlan emberi lélek mindjárt "különítélet" alá esik, amelyben vagy megkapja a közvetlen belépést az örök boldogságba, vagy az örök kárhozatra vetést (illetõleg a tisztítóhelyen eltöltendõ végsõ tisztulás lehetõségét). Mindebbõl nyilvánvaló, hogy az egész múlt-jelen -jövõ emberiség végsõ ítélete - amely majd az idõk végén lesz esedékes, Krisztus második eljövetelével - az egyházak és az egyes hívõk számára inkább háttérbe kerül és elõtérben éppen a mindenkori, egyedi különítélet áll, amelynél az életben megélt és gyakorolt szeretet jelenti a megítélés alapját.
A végsõ idõre, a halálra és az örökéletre vonatkozó unitárius válaszkeresés egyszerûbb magyarázatokhoz jutott ugyan, de semmiképpen sem állítható, hogy ezek jobban érthetõk lennének. Minthogy minden féle tapasztalattól és ismerettõl távoli kérdésekrõl van szó érthetõ, hogy egyetlen választ sem lehet véglegesnek, bizonyosságnak tekinteni. Az unitárius megfogalmazások a testtõl függetlenül és örökkön élõ lélekrõl tanítanak és vallják a halál utáni jutalom vagy büntetés hitét. Az emberi lélek Istenben válik az örökélet részesévé és Isten a földi élet megvizsgálásával hozza meg ítéletét a jutalomra vagy a büntetésére. Az unitárius válasz annyiban tér el, hogy nem beszél az utolsó ítéletrõl és a tisztítóhelyrõl, hanem csak az egyszeri külön ítéletrõl. Minthogy a külön ítélet a halál pillanatában esedékes, a jutalom és a büntetés meg kell kezdõdjék Istenben (jutalom esetén) vagy Istentõl kárhozatra juttatva (büntetés esetén), ami ki nem mondottan ugyan, de a mennyország és a pokol valamiféle létezését is feltételezi. A testi feltámadásról való hallgatás önmagában még nem ad megoldást, hiszen a feltámadt testet már Pál apostol is csak "szellemi testnek" állította, aminek lényege az emberi egyed, a személyiség, az "emberi én" továbbélése az örökkévalóságban.
A tudni és hinni, a hinni és érteni viszonya ezekben a "végsõ" kérdésekben érthetõen aligha vezethetnek végérvényes válaszokhoz. Amit a tudás elérhet, az legfeljebb a minden élõt elérõ halál bizonyossága. Ezen a bizonyosságon túl a világról és az emberrõl való ismereteink alapján még az is megalapozottnak vehetõ, hogy a mennyország, a pokol, a tisztítóhely valóságos térbeli és az emberi világon kívüli létezése, úgy szintén az ezeket benépesítõ lények (angyalok, ördögök stb.) léte nem illeszthetõ az emberi ismeretek, a tudás keretébe. Nyilvánvaló, hogy a transzcendens létezés része az ember hitvilágának, mégis szükséges, hogy az ne ellenkezzék az emberi értelemmel, tehát ne érthetetlenül épüljön be a hitbe. A vallásos hit kifejezetten a transzcendens létezésre irányul, amely nem lehet egyszerûen a képzelet szüleménye, hanem olyen létezõ, amely nem számításokkal és kísérletekkel igazolható. A földön kialakult bioszférán belü) az élet fejlõdése az egész emberiség gondolatvilágát, tudatát is összefüggõ egységgé (tudat-, gondolatszférává, noo-szférává) szervezte, amely ugyanúgy él, fejlõdik, gazdagodik, mint a bioszféra emberi szereplõje. Az ember születésével nem csupán a bioszférába, a testi életbe lép be, de a biológiai úton vele együtt született lélek ennek a tudatszférának részesévé válik. Ennek a szférának az emberi tudásvilág és az emberi hit- és erkölcsvilág egyaránt tartozéka; ebbõl gazdagodik és ezt gazdagíthatja az egyes ember egész biológiai élete során, ha életét, érzelmeit és cselekedeteit a szeretet, az emberi szolidaritás és a világ Ura, Isten iránti szeretet irányítja és tölti el. A halál lezárja a bioszférában megvalósult életet, de a tudat, a lélek, a gondolat transzcendens szférájában a már egyszer létezett emberi élet örökre megmarad és attól függõen, hogy betöltötte-e a szeretet törvényét és hordozta-e az Istenhez tartó emberi fejlõdést vagy pedig szembeszegül vele, lehet ez az öröklét üdvös vagy kárhozatos, jelentheti a mennyországot vagy a poklot.

Befejezõ kommentár 2. -  Isten országa

Az evangéliumban való elmélyedés nem hagyhat kétséget abban a tekintetben, hogy Jézus egész munkálkodása, következésképpen igehirdetése és keresztvállalása is ahhoz a fogalomhoz kapcsolódott; amit Márk és Lukács Isten országának, Máté Mennyek országának, János pedig Örökéletnek vagy egyszerûen csak Életnek nevez. A megnevezésbeni eltérések nem érintik a tartalom azonosságát. A zsidókeresztényekhez forduló Máté Isten nevének kimondását, szájra vételét akarta így elkerülni, János pedig úgy ítélte meg, hogy az õ hellénkeresztény olvasói számára ez a jobban érthetõ lényeg. A bibliamagyarázatok általában úgy vélik, hogy ha használta is Jézus mindegyik kifejezést (sõt olykor az Atya országát vagy egyszerûen csak az országot) leginkább a szinoptikus szerzõk szóhasználata, ezen belül a Márknál általános Isten országa állhatott hozzá a legközelebb. Ehhez még azt is hozzá lehet fûzni, hogy az országgal való fordítás az eredeti görög kifejezéshez jobban igazodva inkább "királyság, uralom", vagyis Isten királysága, uralma lehetne.
Márknál olvasható az a Jézusnak tulajdonított kijelentés, amelyik Galileában hangzott el, csaknem minden késõbbi kijelentés "prológusaként": Betelt az idõ és elközelített már az Isten országa; Térjetek meg és higygyetek az evangéliumban" (Mk 1, 15). Máté is úgy írja, hogy a megkísértés után Jézus ezekkel a szavakkal kezdte igehirdetését: "Térjetek meg, mert elközelített a Mennyek országa" (Mt 4, 17). Lukács szerint is Jézus városról városra, faluról falura járt és az Isten országának evangéliumát hirdette (Lk 8, 1 ). Isten országának fogalma Jézus hallgatósága számára nem lehetett ismeretlen, hiszen ebben a palesztinai-júdeai környezetben már éltek az Isten királyságára irányuló várakozások, különösen éppen a Jézus fellépését közvetlenül megelõzõ késõ ószövetségi korban. Dániel próféta könyvében beszél arról, hogy az Egek Istene az égbõl leszálló Emberfia révén a világban egy másik királyságot fog aiapítani, amely örökké fent fog maradni. A farizeusi-rabbinikus körökben - bár más képzetekhez kötve - ugyancsak éltek olyan várakozások, hogy a Dávid fiaként megjelenõ messiás király hozza meg az új országot. A zsinagógai zsidóság Jézus korában már imájába is belefoglalta és naponta kétszer kérte Isten királyi uralmának nyílt és gyors megvalósulását. Az esszénusok körében egyidejûleg kettõs várakozások is éltek, mert egy katonai-királyi és egy vallási-papi messiáshoz is hozzákapcsolták az új ország megvalósítását. Jézus a különbözõ váradalmak közül egyiket sem vállalta maradéktalanul, bár tanításaiból kitûnik, hogy saját küldetésének megfogalmazásánál figyelembe vette azokat, kivéve a kaionai-királyi tartalmat, amelyet határozottan elutasított magától. Ugyanakkor szembetûnõ, hogy Jézus olyan fogalmakat is kapcsolt Isten országához, amelyek éles ellentétben álltak az általános zsidó felfogással, mint az a kijelentése, hogy Emberfiaként az õ személye utal Isten országa közelségére, illetve a kortársak szemében teljesen érthefetlennek tûnõ olyan értelmezés, amelynél Isten országának jövendõbeni és jelenbeni megvalósulása egybekapcsolódnának.
Isten országának jövõbeni érkezését Jézus nem választja el sem a kozmikus jelek bekövetkezésétõl, sem az Emberfia megjelenésétõl, sem pedig az ítélettõl. Ezek az események látható, tapasztalható jelenségei Isten országa beteljesülésének és tulajdonképpen idõbeni jelzéseket adnak Isten országa megérkezésérõl. Jézus mindezekrõl a történelemben majd fel is ismerhetõ jelekrõl nem csupán annyit mondott hogy egyszer be fognak következni, de azt is, hogy ez nem valamikori bizonytalan távoli jövõben történik, hanem az egész közeli idõben, még az akkori jelen nemzedék életében. Ennek a közeli érkezésnek a hangsúlyozása Jézus küldetésének értelmezésében nagyon jól felismerhetõ, jóllehet nem úgy, hogy a pontos idõ kiszámítható lenne, mert az bizonytalan marad, de mindenképpen közvetlen közeli idõben várható. Jézus nem Isten haragjának fenyegetõ közelségére akart figyelmeztetni, hanem a megtérés halaszthatatlanságára, miként ezt több példázata egyértelmûen tükrözi is. Nem azt akarta elérni Jézus, hogy félelemmel töltse el hallgatóit a rájuk váró szörnyûségek miatt, hanem, hogy egyrészt legyenek éberek a várakozásokban, másrészt ne halogassák a megtérést, ha pedig megtérnek, akkor már nem félelemmel eltelve, hanem az üdvösség ígéretében várakozhatnak.
A közeljövõben várható és elérkezõ isten országát tanításainak tanúsága szerint a felismerhetõ jelek ellenére sem választotta el Jézus a jelentõl, sõt igehirdetésében határozottan éppen az ország jelenbeni eljövetele állt az elõtérben. A Lukács szerinti evangéliumban Jézusnak erre utaló kijelentése mondja: "Isten országa közöttetek van" (Lk 17, 21). Ezzel Jézus az õt kérdezõ farizeusoknak azt jelezte, hogy nem a majdan bekövetkezõ jelekbõl kell az idõre és a helyre következtetni, mert ezt itt, az akkor élõ társadalomban, az emberek között kell keresni, hiszen Isten országa éppen itt valósulhat meg.
Jézus nemcsak azt jelentette ki, hogy Isten királyságának kialakulása már a jelen nemzedék körében elkezdõdött, hanem azt is, hogy ennek éppen õ a kezdeményezõje, a hirdetõje, sõt a beteljesítõje is. A Lukács szerinti evangéliumban Jézus magára vonatkóztatva idézte az isteni örömüzenet hirdetésére szóló küldetését, amikor a názáreti zsinagógában megkezdte misszióját. Amikor Keresztelõ János azt kérdeztette, hogy Jézus-e az Eljövendõ, akkor a gyógyításokat, mint üdvjeleket, mint küldetésének bizonyosságait jelölte meg és boldognak nevezte azokat, akik nem kételkednek õbenne. Jézus azt is kijelenti, hogy Isten országába nem azok jutnak be, akik magukat jogosultnak ítélik erre a törvény megtartása alapján, hanem, akik már most meghallják és követik Jézus tanításait és életpéldáját. Azzal, hogy fõ mondanivalója a jelenbeni Isten országa volt, egyrészt nem tüntette el a közeljövõ ország idõbeni elhatárolását, másrészt képet alkotott és adott a jövendõ Isten országa várható tartalmáról. Ezekben tartózkodott kiszínezett, mesébe illõ helyzet felvázolásától, ahol édeni örömök veszik körül Isten országának népét. Ehelyett azt jelzi, hogy ott az Istennel, az Atyával és az Emberfiával való együttlét, az erre épülõ közösség adja a tartalmat, amely új tartalom, mégsem fog hasonlítani a jelenbenihez és egészen más lesz. Ezzel a mássággal együtt jár, hogy az új életre feltámasztottak angyalokhoz hasonlóan nem esznek és nem isznak, nem lesz nemi életük, de szenvedést és halált sem ismernek majd.
Az eljövendõ Isten országában való örökéletet a jelenbeni Isten országában teljesített megtéréssel lehet kiérdemelni. Erre hívott Jézus a Galileában mondott prológus második részében: Térjetek meg és hozzáfûzte: higgyetek az evangéliumban. A megtérésre való felszólítás Jézusnál ugyanúgy hangzik, mint Keresztelõ Jánosnál, ám közöttük rendkívüli a tartalmi különbség. A Keresztelõ arra hívta hallgatóit, hogy térjenek meg a törvényhez, mert a törvénytõl való elszakadás teszi bûnössé a zsidóságot, ezért errõl a bûnös útról kell megtérnie. Jézus azonban nem a törvény maradéktalan teljesítésében jelöli meg az ítélet mércéjét, hanem az õbenne való hitben és az õ követésében. A Jézusban való hit azt jelentette, hogy õ a messiás (Isten Felkentje), õ a Krisztus, úgy ahogyan Péter vallomása tükrözte, továbbá azt, hogy õ valóban Isten örömüzenetét jelenti ki és az õ evangéliuma igaz.
Jézus szembefordul kora zsidó társadalmának szociális felsõ rétegeivel és a vallásos felsõ vezetõkkel is, de nem azért, hogy megbélyegezze õket, hogy elítélje helyzetüket, hanem hogy ráébressze õket jelen életútjuk kilátástalanságára, mert az nem vezethet az Isten országába, hanem a biztos kárhozatba. Ha azonban visszafordulnak, ha megtérnek errõl az útról, az õ számukra is megnyílik ennek az országnak a kapuja. A vagyoni és vallási kiváltságosok elítélése emellett érinti az alsóbb rétegeket is, voltaképpen a zsidóság többségét és ezen az alapon könnyen összekovácsolódott a Jézussal szembeni széles körû ellenállás.
Jézus ítélete nem közvetlenül a vagyonosok vagy a társadalmi és vallási vezetõk ellen szólt, hanem az ebbõf a helyzetbõl következõ életfelfogásuk ellen, amely vakká tette õket a halaszthatatlan megtérés felismerésével szemben, tehát a vagyon mint életcél, a törvény mint üdvösségi jogalap felfogása ellen. Ha a gazdag nem a vagyont helyezi mindenek fölé, ha az új ország üdvösségét többnek tartja, ha a törvény igaz tartalmát és nem kicsinyes emberi szabályait követi a farizeus és az írástudó, úgy õk is beléphetnek az új ország közösségébe. Csakhogy Jézus nagyon is jól látta és állásfoglalása azért is olyan radikális, hogy ez nehéz, szinte lehetetlen számukra, nem csupán azért, mert az emberi gyöngeség nem képes ilyen döntésre, de azért is, mert Jézus a zsidóság egészének társadalmi, gazdasági, vallási felfogásával ellentétes utat hirdet. A zsidóság a gazdagságot (ha nem csalárd úton szerzik) Istentõl kiérdemelt ajándéknak, nagyon is megbecsülendõ és tiszteletre méltó állapotnak, a szegénységet pedig Isten büntetésének, szégyenteljes és megvetett helyzetnek látta és ugyanez vonatkozik a jó egészségre és hoszú életre, illetõleg a betegségre és a halálra is. A törvény (a Tóra) és a vének hagyományai (a Halacha) részletekbe menõ megtartása az Istennek tetszõ igaz életet jelentette, amely egyben biztos ígéret az új országban kiérdemelt jogos helyre, amire a bûnösök (a Tóra és a Halacha ellen vétõk) nem számíthatnak. Amikor Jézus a szegények, a betegek, a bûnösök számára ígérte Isten országát, különösen hogy ott még meg is elõzhetik azokat, akik magukat erre saját érdemeik alapján jogosultnak vélték, a zsidóság többségének értetlenségével, elutasításával találkozott. Érthetõ, hogy a zsidóság megvetettjei, a szegények, a betegek, a bûnösök másképpen fogadták Jézus kijelentéseit és tanításait. Mindemellett Jézus, bár határozott részvétet is érzett irántuk, nekik sem pusztán .helyzetük alapján tett ígéretet a jövendõ országban való üdvös és boldog állapotra, tõlük is itt, ebben az életben feltétlen hitet követelt, hitet abban, hogy õ valóban a Felkent, hogy megítélheti az erényt és a bûnt, hogy valóban megígérheti az üdvöt. Jézus a benne hívõknek, az õt követni akaróknak gyökeresen más utat, az Isten országába nyíló más kaput jelölt meg, amelynek a szeretet kettõs parancsa a kulcsa. Mindkét fõ parancs benne van ugyan az Ószövetségben is, de nem így egymás mellett és hasonló erõvel, hanem elkülönítve és az elsõ parancs feltétlenül nagyobb súllyal. Jézus ezt a két fõ parancsot totálisan értelmezte, amelynek nem lehet határa vagy elegendõ mértéke, éppen ellenkezõleg, a határtalanság a jellemzõje, miként a megbocsátásnak is.
Jézus küldetésének és munkálkodásának megértésében a közeli eszkatológiának, Isten országa közeli eljövetelének várakozása kulcskérdésnek tekinthetõ, abban az értelemben, hogy ennek figyelembe vétele nélkül sok gyökértelen magyarázat születhetik. Minthogy a kereszténységben csakhamar, a harmadik negyedik nemzedéktõl kezdve tapasztalni kellett az eszkatológia, a világvégi ítélet késését, keresni kezdték a megnyugtató válaszokat, ami viszont nem hozott és nem hozhatott kielégítõ megoldást. Jézus korában az apokaliptikus világkép volt az általános és az eszkatológia reális közelsége. Annak elfogadása, hogy ez a világkép téves, hogy az eszkatológia és vele együtt az ítélet, majd az ezt követõ új világ képzete ugyancsak téves, a kozmológia fejlõdésének magasabb fokán vált bizonyossággá. A nagy keresztény vallások ma is vallják, hogy az idõk végén elérkezõ Isten országában megvalósul az igazak Krisztussal együtt gyakorolt uralma, és hogy azt megelõzõen minden ember saját testében (személyében) megjelenik Krisztus ítélõszéke elõtt és számot ad cselekedeteirõl. A szabadelvû kereszténység - de a hagyományos kereszténység több nagy tekintélyû teológusa is - nem vállalhatja ennek hitigazságaként való feltétlen elfogatását. Nem vonható ugyan kétségbe, hogy Jézus - kortársaihoz hasonlóan - feltétlenül számolt a közeli ítélettel és az azt követõ új országgal (új éggel, új földdel és Isten új népével), de egész munkálkodásának fõ értelmét a jelenben, az akkori társadalomban való megtérés adta. A Máté szerinti evangélium hegyi beszéde híven tükrözi ezt a megállapítást, de egyéb beszédei is mind arra intik a hallgatákat, hogy mit kell tenniük, mi kell vezesse õket itt, a földi életben.
Korunk gondolkodó és hívõ kereszténye nem kerül szembe Jézusnak Isten országára vonatkozó tanításaival, ha figyelmének központjába nem a halál utáni mennyország és pokol, üdvösség és kárhozat kérdését állítja, hanem evilági saját életét folytatja úgy, hogy önmagában és korának társadalmában segítse elõ, valósítsa meg erejéhez és hitéhez mérten Isten uralmát. Jézus volt és ma is õ az a Világosság, aki megvilágította hitünk és értelmünk számára Isten transzcendens és immanens fogalmát; miszerint Isten lélek, Isten igazság, Isten szeretet; Isten országát pedig azzal, hogy azt közöttük és bennünk kell keresni és építeni. A szeretet kettõs parancsában azt is megjelölte, hogy mí lehet a kozmikus küldetésû emberiség eszköze mindennek teljesítésében. Az emberi tudás hatalmas erõ, amely aszerint lehet áldásos vagy kárhozatos, hogy áthatja-e a szeretet vagy hiányzik belõle. Csak az olyan tudomány, technika, technológia szolgálja a világot és benne az embert, amely szeretettel fordul a körülöttünk lévõ világ felé és nem rontja, hanem javítja ennek a teremtett világnak a helyzetét, tehát ha valóban folytatja Isten teremtõ munkáját és nem rombolja azt. Istenhez, aki lélek, az ember bensõleg, lélekben hasonlíthat, a benne élõ és ható szeretet és igazság szerint. Az emberi mikro- és makrotársadalomban ennek arányában valósulhat meg Istennek, a Szeretetnek, az Igazságnak az uralma. Az ember tudati fejlõdésével a jó és a rossz, az erény és a bûn egyaránt teret nyerhet. Ahol az egyes emberben, a szûkebb és tágabb társadalomban a szeretet, a jó és az erény válik erõsebbé, ott megvalósulhat a mennyország, itt e földön; ahol a gyûlölködés, a rossz, a bûn hatalmasodik el az egyénekben és a közösségekben, ott már jelen van itt a földi világban a pokol. Az emberen és az emberiségen múlik, hogy felismeri-e Jézus tanításaiban ezeket a kikerülhetetlen igazságokat, és elég erõs és eltökélt lesz-e azok követésében. Ez nem csupán vallási, hitbeni probléma. Ha ugyanis szem elõl tévesztik az egész emberiség szerves egységét és ehelyett megosztják, egymással szembeállítják az emberi közösségeket és ezeken belül az egyes embereket, akkor a helyzet csaknem reménytelen lenne. De az Istenben hívõ, a transzcendens és immanens Istent keresõ és megtaláló ember bizalma Istenben, bizalma Jézus Krisztusban, bizalma az emberben megtartó erõt jelenthet. Valameddig társadalmat építõ ember lesz a földön, Isten országát is állandóan építenie kell, egyre közelebb jutva Istenhez, az emberi létezés omega-pontján.

Befejezõ kommentár 3. - A hegyi beszéd

Máté úgy szerkesztette meg az evangéliumot, hogy öt nagy beszédbe csoportosította Jézus tanításait. Ezek közül a legnagyobb a (három fejezetet felöEelõ) hegyi beszéd, amelyet általában az evangéliun üzenetének csúcsaként, Isten országa megvilágításának szintéziseként jelölnek meg. Ezen belül is kiemelt jelentõséget tulajdonítanak az evangélium magyarázói a "boldogmondásoknak". Ezeknek párhuzama Lukácsnál is olvasható a "mezei beszédben". Mindkét heEyen "kik a boldogok?" címmel utalnak Jézus beszédének erre a részére. A tartalom bizonyos hasonlósága ellenére a felfogásbeli eltérések is jól megfigyelhetõk.

Máté szerint (Mt 5, 3-10) 				Lukács szerint (Lk 6, 10-26) 
boldogok a 						boldogok a      és      "jaj" a
1. lelki szegények 	5. irgalmasok 			1. szegények  		1. gazdagoknak 
2. sírni tudók 		6. tiszta szívûek 		2. éhezõk 		2. jóllakottaknak 
3. szelídek 		7. béketeremtõk 		3. sírók 		3. nevetõknek 
4. igazságra éhezók 	8. igazságért 			4. gyülöletet 		4. dicséretben
    üldözöttek 			    tûrõk 		   sütkérezõknek 

A Lukács szerinti boldogmondások és jaj-mondások a szociális helyzetet veszik elsõsorban tekintetbe és a jelenlegi életben osztályrészül kapott rossz helyzetért ígérnek elégtételt a majdani Isten országában, illetve a jelenkori életet éEvezõknek majd mellõzöttséget, kiváltságos helyzetük elvesztését az új ország elõtti ítéletben. A négy tagból álló csoportok egyúttal a zsidóknál szívesen (a kettõhöz, a háromhoz, a héthez vagy akár a négy tízszereséhez, a negyvenhez hasonlóan) használt számokkal valamiképpen nyomatékot, teljességet hangsúlyoznak. Máténál is voltaképpen a nyolc boldogmondás két négyes csoportot jelent, mert értelmezésükben az elsõ négynél a második négy adhat kiegészítést.
A lelki szegények fogalma ugyan befogadhatja a vagyoni szegényeket is, a nincsteleneket, ám korántsem ebben van a lényeg. A vagyoni szegénység nem jogcím önmagában véve Isten országának boEdogságára (miként a "jaj" sem illethet kivétel nélkül minden gazdagot). Máténál azok lehetnek boldogok, vagyis részesei az Isten, a mennyek országának, akik lelkükbõl el tudnak távolítani minden olyan érzést, amely akadályozná õket abban, hogy Isten népéhez tartozzanak és kiüresítik lelküket, amelyben egyedül az Isten iránti bizalom marad meg. Ez az Isten iránti feltétlen bizalom az önmaga iránti teljes õszinteséget is feltételezi. A lelki szegénységben a lélek megszabadul azoktól az érzelmektõl, amelyek az embert irigységre, önteltségre, önzésre, hiúságra vezetik, szembekerülnek embertársaikkal képmutatásban, hazugságban. Jézus a lelki szegénység ilyen tartalmán keresztül közvetlen közelségbe hív Istenhez, az Atyához. Az anyagi szegénység önmagában ehhez nem elég, bár igaz, hogy a nincstelen szegény könnyebben lép erre áz útra, mint a gazdag, akinél ez csaknem lehetetlen, bár nem kizárt, feltéve, hogy vagyoni helyzete ellenére képes lenne a lelki szegénység állapotába jutni. A lelki szegénységhez (az elsõ boldogmondáshoz) mint állapothoz kapcsolható az irgalmasság (az ötödik boldogmondás), amely nem állapotot, hanem cselekvést jelent. A lelki terhektõl megszabadult és ilyen értelemben lelki szegény ember nem akar semmit birtokolni szívében sem másokkal szemben és érzelmeiben is csak adakozó, aki segíteni akar minden embertársán, mindenkivel szemben a szeretetet, az irgalmat gyakorolja.
A második boldogmondás szerint boldogok a szomorkodók, a sírók, akik - mert lelkükben már szabaddá (szegénnyé) váltak - együttérzésbõl részt vesznek mások bánatában, gyászában, együtt tudnak sírni a sírókkal, osztoznak mások szomorúságában, gyászában. Ha pedig õket éri bánat, szomorúság, úgy maguk miatt is tudnak sírni és a sírásban megkönnyebülést érezni. Akik maguk is srni tudnak, azok tudnak igazán tiszta szíwel, megértéssel közeledni másokhoz. Ez az értelmezés adja a hatodik boldogmondás lényegét. A tiszta szívû emberbõl sugárzik az együttérzés mások felé is.
A harmadik boldogmondás szerint a szelídek, a hetedik szerint pedig a béketeremtõk lehetnek boldogok. Itt is egészen nyilvánvaló a párhuzam a kettõ között. A fordítások szóhasználata meglehetõsen változatos, hiszen a szelidek helyett az alázatos szívûek, a békességesek, a védtelenek stb. is olvashatók. A lényeget az a helyzet jelenti, hogy egyrészt nem tudnak erõszakhoz nyúlni, másrészt, ha tudnának sem teszik, lemondanak mindenképpen a másik feletti hatalomról, uralomról. Ilyen szelíd, békességes helyzet megteremtheti a velük szembeni nyílt bizalmat és õk mások felé is békességet és békeszeretetet tudnak hitelesen gyakorolni.
A negyedik boldogmondás szerint az igazságra éhezõk és szomjazók, a nyolcadik szerint pedig az igazságért az üldöztetést is vállalók lehetnek részesei Isten országának. Könnyen félreérthetõ lenne itt az igazságot valamiféle, a mindennapi viták, ellentétek közötti igazságra való törekvõkre, az ilyen igazságra szomjazókra vonatkoztatni. A helyes értelmezésre Jézus Pilátusnak adott abból a válaszából következtethetünk, amely így hangzott: Én azért születtem és azért jöttem a világba, hogy bizonyságot tegyek az igazságról (Jn 18, 37). Arra vonatkozik a negyedik boldogmondás, aki a Jézus által hirdetett igazságra éhezik és szomjazik. Az utolsó boldogmondás szerint, akik vállalják a jézusi igazságok melletti kiállást és az érte járó üldöztetést is, azok ugyancsak érdemesekké vá1nak a boldogságra. A Lukács szerinti negyedik boldogmondás lényegében ugyanezt tartalmazza, amikor boldogságot ígér azoknak, akik vállalják a gyûlöletet, a megaláztatást, a kiközösítést az Emberfiáért. Ezt emeli ki Máté evangéliuma is a nyolc boldogmondás utáni versben, ami abban az idõben azért is fontosnak tûnhetett, mert már kibontakoztak birodalomszerte a keresztényüldözések.
A boldogmondásokban a szeretet kettõs fõparancsának második tagjára, a "szeresd felebarátodatn-ra esik a nyomaték, azt teljesíti ki. Ebbõl újból megerõsítést kaphat az a felismerés, hogy Jézus az eljövendõ Isten országára való felkészülést az akkor élõ nemzedék megtérésében" jelölte meg, azaz a jelenlévõ, az emberi társadalomban kibontakozó Isten országában. Ez kap nyomatékot a hegyi beszéd elsõ fejezetét lezáró, nagyon gyakran idézett mondatban is: Legyetek tehát úgy tökéletesek, amiként mennyei Atyátok tökéletes (Mt 5, 48). Ha nem szakítják ki ezt a befejezõ mondatot az elõtte olvasható szövegbõl, akkor elkerülhetõ minden olyan félreértés vagy félremagyarázás, amely szerint itt valamilyen általánosan értelmezett isteni jelzõk tekintetében lehetne szó a tökéletességrõl. Jézus az ellenség szeretetérõl elhangzott tanításaihoz fûzte ezt a mondatot, vagyis a felebarát, az embertárs iránti szeretetben válhatik az ember tökéletessé (megfelelõbb értelmezésben "teljessé"). Ennek fokmérõje valóban éppen az ellenség szeretete lehet, hiszen nyilvánvaló, hogy minden ember közül éppen a velünk szemben ellenséges, a nekünk rosszat akarókat a legnehezebb szeretni, miként Lukács írja, velük szemben teljesen, tökéletesen irgalmasnak, megbocsátónak lenni. Erre talán csak a lelki szegénység legmélyebb fokán, minden tehertõl megtisztult lélekkel van lehetõség, Jézus lelki tisztaságát elérve. Az Isten országa felé megtérõ ember befelé lelki szegénységre, együttérzõ szelídségre, a jézusi igazság megismerésére törekszik, kifelé szeretetet irgalmasságot, béketeremtést gyakorol és válialja a jézusi út keresztjeit.
A hegyi beszéd szívét az az ima jelenti, amelyben Jézus mintát adott az Istenhez, az Atyához forduló ember-gyermek feltárulkozásához, a tõle hallott elsõ fõparancs tartalmához. A Miatyánk Lukácsnál olvasható öt kérése, amelyeket Máté a teljességre utalóan hétre emelt, azt világították meg a tanítványoknak és világítják meg azóta is, most is, hogy miként szerethetjük Istent valóban teljes szívbõl, teljes lélekbõl és teljes elmébõl. A hegyi beszéd és benne a Miatyánk nem egyszerûen csupán hitünknek tárgya, hanem elménké.is, mert csupán nem hihetjük, de érthetjük is tartalmát és szerepét is. Jézus mintát adott anélkül, hogy az imádkozás helyét, idejét, formáját is megjelölte volna, amivel már ekkor eltért a zsidóságnál kialakult rituáléktól, és nem tételezte fel a késõbbi keresztény rituálékat sem. Elvetette a hagyományos kötöttségeket és szabadságot, közvetlenséget állított helyükbe. Ugyanakkor a tartalom a legtömörebben lényegretörõ, a felesleges szavakat elkerülõ lett. Mindennél fontosabb vonásává pedig az õszinteség, a nyíltság és a bizalom vált.
A megszólítás Lukácsnál csak így hangzik: Pater, Atya! Nem áll mellette, hogy aki a mennyekben vagy, ami Jézus ajkáról aligha is hangozhatott el, hiszen õ a lehetõ legközelebb tudta magát Istenhez, míg Máté fogalmazása a földi ember és a mennybéli Isten távolságát hangsúlyozza. Nekünk a "mennybéli Atyánk" megszólításban a mennybéli már nem a helyre, a távolságra utal, hanem Isten transzcendens léttormájára. Isten az embernek transzcendens Atyja, akit az ember a transzcendens bensõ, a lélek síkján tud értelmezni és megszólítani is. Jézus közvetlen, birtokos jelzõ nélküli Atya megszólítása Istent minden ember Atyjává teszi, akkor is, ha nem ismerik õt, ha nem hisznek benne, õ akkor is az egész világmindenség Istene, azoké is, akik nem fordulnak hozzá imájukkal. Jézus Isten szeretetének tökéletességét jellemezte úgy, hogy felkelti napját jókra és gonoszokra, esõt ad igazaknak és bünösöknek. Akik nem akarnak hozzá imádkozni, merthogy nem hisznek benne, azok számára éppen az Istenbe vetett hitnek a hiánya a nagy veszteség, miként a benne hívõk számára éppen ez a hit jelent kivételes isteni ajándékot.
Az Atyához intézett elsõ kérés voltaképpen az Istent keresõ, az Isten országát váró ember Istenhez szóló óhajtása, amelyben azt kívánja, hogy azt az Istent, akit Jézus megismert és kijelentett, minél többen ismerjék meg, magukénak vallják. Jézus nem a törvény megtartásában, hanem a Lélek-Igazság-Szeretet Istenhez való megtérésben, a szeretet kettõs fõparancsának gyakorlásában jelölte meg az Isten országába való bejutás feltételét. Összhangban a minden kizárólagosságot feloldó Atya megszólítással, általános emberszeretetének megfelelõen Jézus azt akarta, hogy minél többen, ha lehetséges, mindenki beléphessen majd ebbe az országba. Ehhez kéri Isten segítségét, hogy legyen a neve (vagyis maga az Atya) megszentelt minden ember számára és hittel, bizalommal várják már jelen életükben a közel bekövetkezõ Isten országát. A ma embere számára is hasonló ennek a kérésnek a tartalma, amelyben azt kívánjuk, hogy nyíljék ki Isten megismerése felé egész bensõnk (lelkünk és elménk egyaránt), szenteltessék meg bennünk a Jézustól kapott Isten-kép és nyerjünk erõt a hozzá való igazodásra.
A második kérés következik az elsõbõl, mert akiben igaz kép alakul ki az Atyáról, az nem fél tõle, bízik szeretetében és igazságában, és várja királyságának, uralmának megvalósulását, amelyben éppen a szeretet és az igazság fog majd kizárólagosan érvényesülni. A hagyományos keresztény magyarázatok ehhez a kéréshez azt fûzik hozzá, hogy itt Isten országának végsõ, Krisztus visszatérésével járó, eljövetelérõl van szó. Nem kétséges, hogy Jézusnál valóban elõtérben állt az új ország és az ítélet közelsége, amelyhez az Emberfiát elküldi majd az Atya. Mindamellett a ma embere a Miatyánk mondásakor korunkban, a mindenkori generációk társadalmában épülõ Isten országát várja és óhajtja, amely társadalmak jelen élete és jövõ fejlõdése függ attól, hogy mennyire valósul meg benne az isteni és az emberi szeretet. Jézus tanításai ugyancsak kora társadalmához szóltak és közvetlenül nem a jövõbeli, hanem az akkor jelenlevõ Isten országára irányultak. Nem kerülünk ellentétbe az evangéliummal, ha ma is erre a jézusi aktuális értelmezésre hefyezzük a hangsúlyt.
A harmadik kérés Máté sajátja, Lukács imapéldájából hiányzik, és ez érthetõ is, hiszen Isten országa (királysága, uralma) magába foglalja az õ akaratának teljesülését. A kérés kiegészítése feltehetõen ugyancsak Máté bõvítése, amely vallja az Isten trónja körüli hierarchikus rend, benne Istennek alárendelt örökéletû lények létezését, és az ott feltételezett rendet óhajtja a földön majd megvalósuló mennyek országában is. Míg kétséges lehet, hogy ez a Lukácsnál nem szereplõ és kizárólag a jövõbeli mennyek országára értelmezhetõ kérés valóban elhangzott-e Jézus tanításában, a negyediknél éppen az olyan magyarázatok vonhatók kétségbe, amelyek szerint Jézus itt nem az emberi élet mindennapi életfeltételérõl, hanem a mennyei kenyérrõl beszélt vo(na. Jézus elítélte a vagyon, a pénz rabságát és a mindennapi életért való folytonos aggodalmaskodást, de jól tudta, hogy az életnek, a jelenlegi Isten országában való életnek elengedhetetlen létfeltételei is vannak, amelyeket sem õ, sem tanítványai, sem senki ember nem nélkülözhet.
A Miatyánk utolsó kérései a bûnökkel kapcsolatosak. Lukács szerint a Jézustól kapott imapélda csak a bûnök bocsánatát tartalmazza, és azt a kérést, hogy ne vitessünk kísértésbe. Máté egy továbbival is kiegészítette a kéréseket a teljességet jelentõ hétre, olyan kéréssel, amely az õ zsidókeresztény közösségeiben bizonyára fontos is lehetett. Ez a Lukácsnál hiányzó kérés azt kéri Istentõl, hogy szabadítson meg a gonosztól. Az Ószövetség szellemével a megkísértés lehetõsége és a gonosz szerepe egyaránt könnyen egyeztethetõ, hiszen vallották, hogy Jahve az igazakat is próbára teszi, valamint a sátán, a gonosz önálló létezését is és állandó törekvését, hogy eltérítse az embert Jahvétól és a törvénytõl. Ez a szemlélet a kora kereszténységtõl mindmáig tovább élt, sõt szerepe olykor túlzott jefentõségûvé emelkedett. Jézus, aki azt tanította, hogy az ember a benne lakó jó vagy rossz szerint cselekszi a jót vagy a rosszat (Lk 6, 45), és aki az Atyát tökéletes igazságnak és szeretetnek vallotta, aligha gondolhatott arra, hogy amúgy is gyenge gyermekét, az embert Isten még kísértené is. Ehelyett azt kérhetnõk Istentõl, hogy segítsen erõsnek lenni, segítsen megmaradni a hozzá való hûségben. A gonoszszal kapcsolatban is azt kérhetjük, hogy a mindannyiunkban ott rejtõzõ bûnös hajlamoktól segítsen megszabadulni. Az ötödik kérés mindkét evangélistánál szerepel és teljesen megfelel Jézus kijelentésének, miszerint az Isten országába való belépés feltétele éppen a megtérés, amely azonban nem egyszerûen a korábbi bûnök megbánását jelenti, hanem olyan bensõ fordulatot, amely az emberi magatartás teljességét érinti és lényege a szeretet kettõs fõparancsának teljesítése. Amiként a fõparancs elsõ tagja nem állhat meg a második nélkül, a bûnök megbocsátásánál is érvényes az ehhez hasonló kölcsönösség. Az ember kérheti, várhatja Istentõl bûneinek bocsánatát, de csak ha õ is hasonlóan viselkedik az ellene vétõ embertárssal szemben. Elõször tehát nekünk kell tudni megbocsátani az ellenünk vétõ embertársnak és csak azután kaphatunk mi is bocsánatot, amikor lelki szegényekké tudtunk emelkedni, megszabadítva szívünket az elfogultságtól, a haragtól, a bosszúvágytól.

	Befejezõ kommentár 4. -  A példázatok üzenete

A szinoptikus evangéliumokban olvasható jézusi tanítások között figyelemre méltó helyet fogla(nak el a példázatok, amelyek legtöbbje maradandóan gyökeret ver az evangélium mai olvasóinak emlékezetében is. Ez a hatás még sikeresebb lehetett Jézus hallgatóinak körében, akik nem olvashatták el úgy, mint mi, akár többször is és azok egyszeri meghallgatására volt legfeljebb lehetõségük. Jézus példázatai ugyanazt a célt követték, amelyet igehirdetése kezdetén Galileában megjelölt, azaz Isten országának közelségét, illetve megérkezését, a megtérés halaszthatatlan sürgõsségét, az õ küldetésének hitelességét és örömüzenetének igazságát. A példázatok hallgatói számára ez a tanítási módszer nem volt ismeretlen, hiszen az ószövetségi bölcsességi irodalomban, a példabeszédek könyvében, a rabbinikus írásmagyarázatok körében is találkozhattak vele. Az evangéliumi szövegek tükrében úgy tûnik, hogy Jézus nem csupán azért élt szívesen példázatokkal, mert hallgatóit így közelebb vihette azokhoz a tanításokhoz, amelyeket nem lehetett konkrét leírásokkal bemutatni, hiszen nem a tapasztalati világhoz tartoztak, de éppen ez utóbbi körülmények miatt azért is, mert maga is tartózkodni akart attól, hogy határozott képet rajzoljon csak bizonytalanul meghatározható jövõbeni helyzetekrõl vagy eseményekrõl.
Ezek a példázatok elsõsorban arra a küzdelemre világítanak rá, amelyet Jézus azért folytatott, hogy a zsidóság elfogadja az õ messiási küldetését és megértse tanításait. Ebbõ) következõen a példázatokat fõképpen nem tanítványainak szánta, hiszen õk el is fogadták és követték is õt, hanem a kortárs zsidóságnak és ezen belül is különösen éppen a nép vallási vezetõinek, akik nem akarták õt elfogadni az ószövetségi idõktõl kezdve várt Messiásként. Jézus õket akarta meggyõzni küldetésérõl, velük akarta megértetni, hogy miként is várható Isten országa, mit kell tenni azért, hogy oda be lehessen majd jutni, miért kell elfordulni eddigi életüktõl. Nem az vezette Jézust, hogy ettõl az elkövetkezõ és már elkezdõdött Isten országától függetlenül örök ér~ényû erkölcsi tanításokat adjon az emberiségnek. A kizárólag saját népébõl való kortársaknak szánta példázatait és a könnyebb megértés érdekében merített környezetének napi életébõl vagy ismereteibõl olyan példákat, amelyekhez õ vallási következtetéseket fûzhetett. Nem csupán a példázatok tárgya állt közel a hallgatóság gondolkodásához, de az elõadás módja is igazodott ahhoz és kerülve minden zavaró részletet, a legszükségesebb tömörségre törekedett. Jézus abban is figyelemmel volt hallgatóira, hogy csak fokozatosan, körülírásokkal igyekezett megvilágítani küldetésének teljességét, hogy ne váltson ki erõs megütközést személyével és üzenetével szemben. Példázatainak fõ mondanivalója értelemszerûen a hit felébresztése és erõsítése volt, amely hit magába foglalta ugyan a rá vonatkozó hitet is, de végsõ soron mindég az Atyára irányult. Nem õ, a Krisztus, hanem az Atya, Isten és Isten országa volt annak tárgya.
Az evangéliumban ránk maradt példázatokról elmondható ugyan, hogy bizonyára valóban el is hangzottak Jézus valamilyen beszédében, annak szerves részeként, de mai formájukban már magukon viselik a kora keresztény közösségekben kialakult értelmezéseket, az evangélisták szerkesztési szempontjaít, a gyülekezetekben jelentkezõ bizonytalanságok, kétségek megválaszolásának kísérleteit. Ha a jézusi példázatokat a mai olvasók és hallgatók számára akarjuk értelmezni, akkor számolni kell azzal, hogy azok két évezreddel ezelõtt hangzottak el, a hallgatók nyelvén (héberül, arámul) az akkori társadalmi és vallási környezetben érvényes gondolkodás keretében. Az evangéliumok írásakor ez az eredeti helyzet és ezek a feltételek a húsvét és a pünkösd, a feltámadás és a mennybemenetel utáni kereszténységben már gyökeresen megváltoztak, miként a mi jelen tudás- és hitvilágunkban is más kérdésekre keresünk válaszokat, mint az evangéliumi idõkben. Ahhoz, hogy Jézus példázatait a mai ember a jézusi értelmezésben lássa, a lehetõségekhez képest az eredeti üzenet megvilágítására kell törekednie. Ez viszont nem mondható könnyûnek, hiszen a görögre, majd a latinra és a modern nyelvekre fordítás, a hagyományozásban hozzátapadt kiszínezések, a megváltozott hallgatósághoz való igazodás, az eszkatológia és a paruzita, az ítélet és az Emberfia eljövetelének késése, az õsegyházban kialakult igehirdetéshez való alkalmazkodás és más körülmények hatása, a mai szövegekben egymásba fonódva állnak elõttünk, gyakran olyan allegorizálásokkal egybefûzve, amelyek aligha lehettek az eredeti példázatokban.
A példázatok üzenetének megértése érdekében minél inkább Jézus eredeti, saját szavaihoz kellene visszatérni, amelyek következetesen a Galileában elhangzott "prológhoz" igazodva és az üdvösség közelségére és jelenlétére, a megtérés sürgõsségére és halaszthatatlanságára, a megtérést váró Atya szeretetére és irgalmára, az ítéletig tartó rövid idõ alatti tanítványi magatartásra irányultak.
Az idõ betelt, az ítélet és az új ország közvetlen közelségben van, mindenkinek most döntenie kell, amíg nem késõ. A kortársakat és különösképpen a farizeusokat, a piacon ülõ gyermekekhez hasonlította, akik szidalmazzák a fuvolázó és éneklõ társaikat, amiért nem áz õ akaratukhoz, hanem saját hangulatukhoz igazodnak. A Jézust hallgató vallási vezetõk is azért utasítják el Jézust, mert nem az õ tetszésük, hanem saját küldetése szerint tanít. Így tettek már korábban a prófétákkal is, Keresztelõ Jánossal is és most ezt teszik vele is, pedig az õ küldetése az utolsó, továbbiakat nem küld már Isten az ítélet elõtt. Mint felelõtlen, piacon ülõ gyermekek, nem veszik észre azokat a jeieket, amelyeket az õ csodái, tanításai igazolnak, pedig ugyanúgy meg kellene látniuk és magyarázniuk, ahogyan az idõjárás elõjeleibõl is következtetni tudnak az idõjárás bekövetkezõ eseményeire (Mt 11, 11-19; Gk 7, 30-35; Lk 12, 54-56). Az elutasított korábbi próféták és Keresztelõ János után Isten még egy . utolsó lehetõséget adott, de ha most Jézust is elutasítják, nincs több lehetõség. Jézus Istennek utolsó küldöttje, az utolsó világosság. Aki az õ szavára sem tér meg, annak már késõ lesz, mert már bezárul az új ország kapuja, utána már hiábavaló minden kétségbeesés, bármilyen erõs zörgetésre sem nyílik ki újra. Erre emlékeztet mind a nagy vacsora, mind a tíz szûz példázata is (Mt 22, 1-14 és 25, 1-12; Lk 14, 15-24). Az idõ betelt és elérkezett a menyegzõ, a nagy vacsora estéje. Erre már jó elõre meghívást kaptak a meghívottak, tehát számíthattak erre az egyetlen eseményre. Az írástudók és a farizeusok már az Ószövetségbõl értesültek a messiás majdani eljövetelérõl (5 Móz 18, 15). Most, hogy ez bekövetkezett, a menyegzõi vacsora ideje elérkezett újabb értesítést kaptak Jézus fellépésével és küldetése jeleivel. Az újabb meghívásra mégsem mentek el és önigazolásukra a legkülönfélébb kifogásokat találták ki. A võlegényre váró szüzek is értesültek a võlegény közeli érkezésérõl, elébe is mentek, ám közülük csak azokat látta meg a võlegény, akiknél nem aludt ki a várakozás tartalma alatt a világosság, akik gondoskodtak arról, hogy a võlegény esetleges késése, illetve bízonytalan érkezése esetében is készen álljanak a võlegény fogadására. A többiek, akik elhanyagolták a kitartó várakozást, megfeledkeztek a lámpájuk fényének táplálásáról, már nem juthatnak be a menyegzõre, a terem ajtaja bezárul. A meghívást Istentõl minden nemzedék azóta is megkapja, és amikor megismeri Jézus üzenetét, dönteni kényszerül, vagy eleget tesz-e Isten Jézus.által küldött meghívásának és úgy él, ahogyan Jézus a gyakorlatban is megmutatta vagy pedig más utat választ, elutasítva a felkínált világosságot. A minden ember élete végén bezáruló kapu az õ számára többé már nem nyílik meg, de a meghívás érvényes az egész élet folyamán és ha nem hagyjuk kialudni lelkünk világosságát, akkor megtalálhatjuk a mindenkori társadalomban megvalósítandó Isten országát.
Az Atya minden gyermekét, minden embert meghív az õ országába és mindenkit befogad az õ házába, ha igaz úton jár, illetve ha megtér erre az útra. Isten, aki szeretet és igazság, szeretetében mindég nyitott marad az ember felé és mindég igazságosan ítél. A megtérés, amelyre Jézus hív, új életet jelent, olyan új életet, olyan új országot, amelyben az ember szeretettel fordul az Atya és az embertársak felé. Az ember-gyer- mekét mindég megbocsátó szeretettel váró Atya legszebb példázataként idézhetõ az, amelyiknek a tékozló fiú címet adják az evangéliumban, az embertársi szeretetre pedig az irgalmas szamaritánusról szóló (Lk 15, 11-32 és Lk 10, 25-37). Az Istenhez vezetõ igaz úton járó ember nem válogathat abban, hogy segítségre szoruló emberek közül kivel szemben kell megértést, irgalmat gyakorolnia, segítségben részesítenie, mert ez általános emberi kötelesség az embertárssal szemben, minden igazság- talan és méltánytalan megkülönböztetés nélkül. Minden emberre vonatkoztatható a tékozló fiú szerepe, aki Istentõl, az Atyától független úton, saját vágyait és érdekeit követve akar járni. Eljöhet azonban mindenki életében az a felismerés, hogy a csak önmagáért való élés, az isteni és emberi szeretet nélküli út tévút, amely kietlen, kiüresedett életbe vezet, eltékozolt, elkárhoztatott életbe. Minden ilyen embernék, ilyen tékozló fi- únak hinnie lehet abban, hogy megállhat ezen az úton és megtérhet újra Istenhez, akinek szeretete és irgalma végtelen minden gyermekével szemben. Az emberi élet minden viszonylagos rövidsége ellenére az Istenhez és az embertársakhoz füzõ kapcsolat számtalan megsértésére, az Isten és az embertársak iránti szeretet elleni ismétlõdõ vétkek soka- ságára kerülhet sor. Ezeknek a bûnöknek a megbánása része a megté- résnek, de nem az egyedüli és nem is a teljes értékû része, mert a meg- térés lényege nem merülhet ki az eddigi bûnök megbánásában, hanem az elfordulás a nem igaz útró! és az odafordulás a helyes, az igaz útra. A megtérés tartalmát a bûnbánat önmagában nem merítheti ki. A törvény, sõt ezen belül a tízparancsolat megtartása is, még nem tölti ki a Jézus szerint értelmezett megtérést. Ellentétben a farizeusok és írástudók felfogásával, akik a törvény következetes megtartása alapján min- tegy jogot formáltak az "igazak" számára az elkövetkezõ mennyek országában, Jézus a szeretet kettõs parancsának teljesítésében jelölte meg az Isten országába való bejutás feltételét. A farizeusi és írástudói magyarázatok szerint a törvényt és a hagyományok elõírásait megsértõ bûnösök semmiképpen sem érdemelhetik ki a mennyek országát. Jézus több példázatban is úgy állította szembe a farizeusokat és a bûnösöket, hogy elutasítva a farizeusok merev elítélõ szemléletét, a bûnösök oldalá- ra állt, sõt azt tanította, hogy a megtérõ bûnös kedvesebb lehet az Atyá- nak, mint az öntelt igaz és ez utóbbi imáját nem hallgatja meg, nem jut be az üdvösségbe, míg az elõbbi imája meghallgatásra talál és üdvözül- het (Lk 18, 9-14). A tékozló fiúról szóló példázat idõsebb fivére viselkedik úgy, mint az "igazak", mert nem fogadja el az Atya megbocsátó szeretetét az elveszett de megtért testvére iránt~ és még az Atya felszólítására sem hajlandó megbékélni vele.
Az elveszett de megtalált juh vagy drachma példázatai (Lk 15, 1-10) szerint nagyobb az öröme a tulajdonosnak (a gazdának, az asszonynak) az újra visszakapott elveszettek felett, mint a soha el nem tévedtek miatt. Ezekkel a példázatokkal Jézus a farizeusok felé azt akarta jelezni, hogy elsõsorban a bûnösöknek van szükségük együttérzésre, ahogyan a betegnek és nem az egészségesnek az orvosra. A farizeusok különösen elítélték Jézust azért, mert a bûnösökkel, vámszedõkkel egy asztalhoz ül, hiszen ez azt jelenti, hogy az asztali áldás révén szoros asztalközösségbe lép velük és ezzel súlyosan megsérti a zsidóság körében szigorúan betartott rendet, így tulajdonképpen õ maga is tisztátalanná válik. Csakhogy Jézus éppen az asztalközösség helyreállításával akart jelzést küldeni fõképpen a farizeusok felé, de egyben a bûnösök felé is. Az õ asztalközössége már elõre mutat az Isten országának asztalközössége felé, amelyet megelõzött a bûnös megtérése és Isten bûnbocsánata, és ennek köszönhetõen nyílt meg számára a lehetõség a megvalósuló Isten uralmába, királyságába való felvételre. A bûnöst azonban csak akkor részesíti Isten bocsánatban, ha õ ugyanúgy viselkedik embertársaival szemben, miként ez a gonosz szolga példázatában is olvasható (Mt 18,
21-35). A király hatalmas tartozást engedett el szolgájának, aki azonban  szolgatársának kis tartozását nem volt hajlandó elengedni. Amikor a király értesült szolgájának kíméletlenségérõl, visszavonta korábbi mentesítését és börtönbe vettette mindaddig, amíg tartozását ki nem egyenlíti. Ugyanezt a gondolatot tükrözi a Miatyánk szövege is, amelyben az imádkozó kéri bûneinek bocsánatát az Atyától, elfogadva elõfeltételként, hogy õ is megteszi ugyanezt az ellene vétõ embertársakkal szemben (nem csak hétszer, hanem hetvenszer hétszer is).
A példázatok, miként Jézus egész müködése, azt célozták, hogy hitet ébresszenek és erõsítsenek, hitet abban, hogy õ az Atya örömüzenetét közvetíti. A magvetõrõl szóló példázat szerint Jézus tanításait sokan meg sem értik, mások értik ugyan és szívesen is hallgatják, de nem ver bennük gyökeret, újból másokat pedig a világ gondjai vagy csábításai vonnak el. Csak kevés mag hull jó földbe és hoz sokszoros termést (Mt 13, 1-23). A magától növõ vetés, a mustármag vagy a kovász példázatai is azt hangoztatják, hogy a kijelentett jézusi igék beérnek maguktól is, hatalmasra terebélyesednek, magukkal ragadnak törvényszerûen és visszafordíthatatlanul. Más példabeszédek keretében Jézus a megtalált és megértett hit csodálatos értékét tárja hallgatói elé. A földön dolgozó szántóvetõ drága kincset talál, amelynek értékét rögtön fel is ismeri és hogy biztosan és végérvényesen az övé lehessen, megvásárolja magának az egész területet. A kereskedõ egész életében keresett valamilyen ritka, kivételes értékû igazgyöngyöt, és amikor végre rátalált, minden más áruját eladta csak azért, hogy cserébe ezt az egyet megszerezhesse. A véletlenül talált hatalmas kincs és a régóta keresett csodálatos igazgyöngy nemcsak értékük miatt becsesek, hanem mélységes és bensõséges öröm forrásai. Ezt jelenti az ember számára az Atyába vetett hit, amely megadja a létezés másik dimenziójában, a transzcendencia létsíkján való életet is. A tapasztalati, materiális létsík kizárólagossága, egyedülvalósága, az elvilágosiasodás térhódítása, az élet szekularizációja sok anyagi vagy akár szellemi-mûvészeti értékkel is gazdagíthatja az egyént és a társadalmat, ám soha nem pótolhatja a másik létsík ajándékát, a hitet. Az Istenben hívõ ember egyszerre két dimenzióban élhet. Betölthetí szerepét a szûkebb és tágabb társadalomban és élheti az Istenhez fûzõdõ bensõséges, szabad életét is. A keresztény Isten-hit a Názáreti Jézus kijelentéseire épült, követve a tõle kapott felhívást: higygyetek az evangéliumban.

Befejezõ kommentár 5. - Te vagy a Krisztus 

Az Újszövetségben olvasható evangéliumi szövegek közül a legkoráb- bi a Márk szerinti így kezdõdik: Jézus Krisztus, az Isten Fia evangéliuma (Mk 1, 1). Márk úgy szerkesztette evangéliumát, hogy közepébe helyezte Péter vallomását, amelyben elhangzik: Te vagy a Krisztus (Mk 8, 29), más fordításokban úgy is, hogy: Te vagy a Messíás. A Názáreti Jézust az Újszövetségben sok méltóságjelzõvel nevezték meg (Isten fia, Dávid fia Emberfía, Udvözítõ, Megváltó, Úr stb.) de mindezek közül a Krisztus vált a legáltalánosabbá, a legkifejezõbbé, a legátfogóbbá. A keresztény hitelvekben voltaképpen Jézusnak mint Krisztusnak a megvallása jelenti a központi kérdést és a hitvallásokban is jóval nagyobb helyet foglal el, mint maga Isten. A kereszténységre általában vonatkoztatható Krisztus- központúság (krisztocentrikussága) ugyan nem érvényes az unitarizmus- ra, de ez nem változtat azon a tényen, hogy Jézus Krisztus megítélése itt is döntõ jelentõségû hiszen az unitarizmus Isten-központúsága (teo-centrikussága) éppen Jézus kijelentéseire, az õ Atya - Fiú kapcsolatának tartalmára épül. A Péter vallástételérõl beszámoló evangéliumi szövegben mindhárom evangélista nyomatékosan utal Jézus olyan tartalmú parancsolatára, hogy a tanítványok senkinek se mondják el, tartsák titokban az õ Messi- ás (Krisztus) voltát. Az evangéliumi szövegekben ez a tilalom többször is megismétlõdik és különösen a csodás gyógyítások alkalmával tiltotta kilétének felfedését, amikor a meggyógyítottakban megszületett a felismerés hogy Jézus az Isten fia, Dávid fia, amely megnevezések ugyancsak a Messiás a Felkent, a Krisztus szerepének felelnek meg. A még na- gyobb csodatételeknél, a gonosz lelkek kiüzésénél, a halott feltámasztásnál ugyancsak ofvashatunk a Messiás, a Krisztus megvallás terjesztésének tilalmáról. A messiástitokra vonatkozó parancsban több indíték is felismerhetõ. Az egyík, hogy a zsidóság ószövetségi messiásvárása a katonai-királyi messiásra irányult, Jézus viszont éppen	nem ennek, hanem vallási-papi messiásnak értelmezte önmagát. Mûködése egész folyamán tapasztalnia kellett az õ értelmezésével szembeni értetlenséget, még tanítványai körében is. Indokolhatta ennek a titoknak a megtar- tását a vezetõ zsidó rétegek határozott szembehelyezkedése Jézus messiás-voltának elismerésében, aminek idõ elõtti hangsúlyozását inkább kerülni akarta Jézus. Ehhez hozzávehetjük az evangélisták szerkesztési szempontjait is, hiszen éppen Márk úgy építette fel szövegét, hogy Jézusnak Krisztus-volta leghitelesebben a keresztfán igazolódjék be: Bizony, ez az ember Isten Fia volt (Mk 15, 39). Ezzel az általánosan	 hallatott tilalommal szemben azonban Jézus egészen meghitt beszélgetésekben nem tiltakozott a messiás szerep ellen, miként ez a samariai asszonnyal folytatott párbeszédben hangzott:  Én vagyok az (t.i. a Messiás, a Krisztus Jn 4, 25.26) vagy a Péter vallomásához füzött megjegyzése Jézusnak, amikor azért nevezte Pétert böldognak, mert Isten fedte fel neki a messiástitkot (Mt 16, 17). Jézus újszövetségi méltóságjelzõinek egy része kifejezetten a feltámadottra, a mennyekbe emelkedettre, a Hatalmas jobbján ülõre vonatkozik. Elsõsorban Pál apostol leveleiben, az õ teológiájában és krisztológiájában kapnak nagy szerepet és még általánosabban a görög egyházatyák magyarázataiban. De a méltóságjelzõk közül azok sem maradtak változatlanok a kora keresztény közösségek értelmezésében, amelyek ismertek és használtak voltak Jézusnál, tanítványainál és a korabeli környezetben. Így másképpen értelmezték a Krisztus, az Isten fia megnevezések tartalmát is. Az unitarizmusnak a kereszténységen belüli helyét, a többi történelmi keresztény vallás tanításaihoz és hitelveihez való viszonyát annak kidomborításával is jelezhetjük, hogy míg az utóbbiak a feltámasztott és mennybe emelt Krisztus Istenségére építkeznek, addig az unitarizmus az élõ Jézus evangéliumi tanításaira és életpéldájára alapozza hitelveit. A Názáreti Jézus Krisztus voltának megvallását sem a felmagasztalt Úrban, az Isten-emberben értelmezi, hanem az evangéliumi igazságok kijelentéseiben, abban, hogy az unitarizmus Isten-hite következetesen a Jézustól mint a Krisztustól kapott Isten-fogalomhoz igazodik.
A zsidóság részérõl Jézus megszóEítása általában a "tanítómester" (rabbi) volt. Jézus ezt nem utasította el, hiszen valóban tanítani akart, ám az õ mester volta nem illeszthetõ be a zsidó rabbík, írástudók kereteibe. Mig az utóbbiak az irásokhoz és a hagyományokhoz ragaszkodva azok magyarázatára szoritkoztak, Jézus saját tanitásait a törvénnyel szemben és a törvény fölé helyezte. Mig zsidó tanitók nagy számban mûködtek, Jézus egyetlen mesternek jelezte önmagát (... mert egy a ti Mesteretek; Mt 23, 8). A tanítványok számára Jézus messze több volt, mint tanító, mint mester, és általában nem is használták vele szemben ezt a megszólítást. Lényegében hasonló a helyzet a próféta jelzõvel kapcsolatban is. A zsidóság körében szólították õt prófétának is és Jézus ezt is el tudta fogadni, de a benne hívõk, az õt követõk részérõl ez nem elégítette ki.
Kitûnik ez nemcsak a Péter vallástételét megelõzõ párbeszédbõl egészen egyértelmûen, hanem abból is, amikor Keresztelõ Jánosról egyrészt azt mondja, hogy: nem támadt asszonytól születettek közül nagyobb Keresztelõ Jánosnál, ám ezután hozzáfûzi, hogy: de aki a legkisebb. a mennyek országában, mégis nagyobb nála (Mt 1 1 , 1 1 ), azaz aki Jézust követi, az bejut az Isten országába és nagyobb lesz a legnagyobb ószövetségi prófétánál is. A zsidó messiásvárásban nagy szerepet játszó Dávid fia ís elõfordul az evangéliumi szövegben mint messiási cím, ám Jézus nem szívesen vonatkoztatta önmagára, egyrészt mert politikai-katonai-királyi tartalma volt, de másrészt azért is, mert õ magát magasabbra helyezte Dávidnál és nem Dávid fiának, hanem Dávid urának értelmezte saját helyzetét (Mt 22, 45).
A Péter vallomásáról beszámoló szövegbõl nyilvánvaló, hogy Péter és a tanítványok hitét nem töltötték ki a tanítómester, a próféta szerepek és az õ számukra Jézus sokkal többet jelentett, mint általában az emberek, a zsidóság számára. A tanítványoknak és mindazoknak, akik követték õt, Jézus a Krisztus volt, és az õ hitükben ez volt Jézus legmagasabb értelmû méltóságjelzõje. Egészen nyilvánvaló az is, hogy ez a hitük nem a kereszthalállal, a feltámadással vagy a mennybevitellel valósult meg, hanem már a közöttük élõ Názáreti Jézus küldetésének felismerésével, üzenetének megértésével, kijelentései igazságának elfogadásával és egyedülálló. kiválasztottságának megvallásával. A tanítványok Krisztushite már az élõ Jézusban is vallotta a Krisztust, miként Pál apostol is abban a levelében, amelybõl az unitárius jelmondat származik: Hiszen egy az Isten és egy a közvetítõ Isten és ember között, az ember Krisztus Jézus (1 Tim 2, 5). A Messiás, a Krisztus neveket az evangéliumi szerzõk azonos értelmûnek veszik. Az eredetileg görögül írt evangéliumok fõképpen a Krisztust használják, de helyenként az arámból eredõ Messiást tartják meg, sõt miként a samariai asszony szavainál, mindkettõt: Eljön a Messiás, akit Krisztusnak neveznek (Jn 4, 21). A zsidó nagytanács elõtt a fõpap és Jézus közötti párbeszédben pedig egyszerre három méltóságjelzõ társul egymáshoz. A fõpap egyértelmûnek tartja a Krisztus és az Isten fia neveket (Te vagy a Krisztus, az Áldottnak Fia?). Jézus válasza ís egyértelmû: Én vagyok. De elfogadva a Krisztus és az Isten fia megnevezéseket, hozzáteszi, hogy mindkettõ elfogadása mellett, õ inkább az Emberfiát vonatkoztatja önmagára.
Az evangéliumi szövegekben önmagáról beszélve Jézus kétségtelenül legáltalánosabban az Emberfia nevet alkalmazza ugyan, de ez nem azt jelenti, hogy maradéktalanul azonosítja önmagát az ószövetségi írásokban szereplõ emberfia megnevezések tartalmával, és semmiképpen sem azt, hogy egyszerüen csak mint általános emberi tartalomra (mint az emberiség egy tagjára) akart volna utalni. Határozottan el lehet vetni azt a feltételezést, miszerint az Emberfia nevet azért használta volna, hogy a neki tulajdonított isteni származással szemben valóságos emberi származását és létét hangsúlyozza. Ez annál is inkább állítható, mert életében õt soha senki nem minõsítette sem emberfelettinek, még kevésbé isteninek vagy Istennek, következésképpen ennek semmiféle cáfolatára nem lehetett szükség. Ugyanakkor az is kétségtelen, hogy az evangéliumi szövegek az Emberfiának kivételes, egyedüli, minden tanítói és prófétai keretet meghaladó, különleges felhatalmazást és hatalmat mutató szerepet tulajdonítanak. Az ószövetségi könyvekben az emberfia értelmezése tág határokra utal. Ezékiel "Embernek fia"-ként prófétai küldetést kap a Lélek erejével az Úrtól, hogy legyen Izrael házának õrtállója és az Istentõl hallott szó alapján és az õ nevében intse meg (Ez 3, 17). Dániel próféta apokaliptikus látomásában az ég felhõin jön az emberfia, aki hatalmat, dicsõséget és országot kap, amely hatalom örökkévaló és amely ország romolhatatlan (Dán 7, 13-14}. Jézus az evangéliumi tanúságok szerint saját Emberfia szerepének tartalmát nem határozta meg, de ugyancsak nagyon átfogónak jelezte, hiszen az Izraelt Istentõl kapott felkentsége alapján megtérésre intõ prófétai küldetést, az Istentõl kapott a törvényt és a templomot is túlhaladó hatalmat, a végidõk ítéletének bírói felhatalmazását egyaránt az Emberfia illetékességébe tartozónak tekintette. A szövegek szerint ugyan beszél Jézus úgy is az Emberfiáról, mint harmadik személyrõl, de nem kétséges, hogy ezekben az esetekben is azonosítja önmagát az Emberfiával, mint akár Péter vallástételének, akár a nagytanácsi párbeszédnek a példája is mutatja. Az elsõ példánál a kinek mondják az Emberfiát és kinek mondotok ti engem beszédfordulat, a másodiknál a mint Emberfia vagyok a Krisztus és Isten szavak félreért- hetetlenül tükrözik, hogy Jézus az Emberfiát a legmagasabb méltóságjel- zõnek és saját szerepe legátfogóbb tartaimának értelmezte. Azt lehet mondani, hogy Jézus ugyan átvette az Ószövetségben már ismert fogal- mat és megnevezést, de teljesen saját küldetéséhez igazította tartalommal való kitöltését. Az Emberfiával kapcsolatos evangéliumi szövegekrõl általánosan elmondható, hogy azokat kevés kivétellel (pl. a nagytanács elõtti párbeszéd) közvetlenül a taníványokhoz intézte Jézus. Tartalmuk alapján három csoportba sorolhatók aszerint, hogy az eljövendõ Ember-fiára, a jelenlévõ Emberfiára, illetõleg szenvedõ Emberfiára vonatkoznak. Az eljövendõ Emberfiáról az evangéliumokban a Dániel látomásához hasonlóan, a felhõkön dicsõségben és hatalommal az ítélet megtartására érkezõ Emberfiáról tudósítanak. Jézus nem részletezi azt, hogy miként is formálódik és milyen lesz Isten országa és azt sem, hogy miként lesz majd õ az ítéletet tartó bíró. Azt viszont jelzi, hogy az ítéletben az õ elfogadása vagy elutasítása lesz a mérce. Ha valaki vallást tesz rólam az emberek elõtt, az Emberfia is vallást tesz arról az Isten angyalai elõtt (Lk 12, 8). Jézus az ószövetségi emberfiát mintának vette és úgy állította tanítványai elé, hogy ezen keresztül is saját küldetését és személyét szemléltesse, az õ követésének mindenek feletti fontosságát jelezze, hiszen az õ hatalmába kerül a világ végítélete, amely után õ állítja fel Isten uralmát. A jelenlévõ Emberfia már határozott vonásokkal áll a szövegekben, olyan hatalmat tulajdonítva neki, amelyet a kortárs zsidóság vagy az isteni rendelkezések vagy az isteni hatalom megsértésének és átlépésének ítélt. Különösen két jézusi megnyilatkozásban ismerhetõ fel az Emberfiának a jelenlévõ társadalmakban gyakorlott vallási hatalma. Az egyik kijelentése szerint: Az Emberfia Ura a szombatnak is (Mk 2, 28). A szombat megtartását a zsidóság Jahve szigorú parancsának tekintette és a mózesi törvények szerint a szombat rontásáért halálra kövezés volt a büntetés (4 Móz 15, 35}. Ezen a napon halálveszedelem kivételével a gyógyítás is tiltott volt. Jézus pedig a szombat uraként sok gyógyítást éppen a szombati zsinagógai találkozásokra idõzített. Az Emberfiának tulajdonított másik különleges hatalom a bûnök megbocsátása: Az Em- berfiának van hatalma a bûnöket megbocsátani a földön (Mk 2, 10). A mózesi könyvek szerint a bûnbocsánat kizárólag Isten irgalmából fakadhat (2 Moz 34, 6-7) és Jézus bûnöket megbocsátó szavait Isten káromlásának tartották. Az evangélíumi szövegek alapján Jézus bûnbocsánati kijelentéseit nem lehetett és nem lehet isteni jogkör gyakorlásának tekinteni mert annak lényege az elõzetesen már megtért és hitét megvalló ember bensõ fordulatának nyugtázása és elfogadása. Az Emberfiának a szenvedése, halálra és feltámadásra vonatkozó versei (Mk 8, 31 ; 9, 31 ; 10, 33-34) az ézsaiási jövendölésekben a szenvedõ szolgáról olvasható sorsot jelzik Jézus számára, vagyis az Emberfia fogalmába Jézus a szenvedõ szolga szerepét is beépítette. Az Emberfia megnevezést csak Jézus alkalmazta önmagára és tanítványai majd pedig a gyülekezetek sem éltek vele. De nem használták a szenvedõ szolga megnevezést sem, amelyet egyébként sem lett volna könnyû egyeztetni a feltámadott, mennybeemelt és dicsõségben visszavárt Istenfia és Krisztus méltóság- jelzõkkel. A szinoptikus evangéliumi szövegekben nem található olyan hely, amely azt mutatná, hogy Jézus önmaga az Isten fia elnevezést ajkára vette volna. Ahol ez a méltóságnév kivételesen mégis megjelenik - mint Péter vallástételében vagy a nagytanács tárgyalásán (Mt 16, 16 és 26, 63} - ott sem maga Jézus mondja, és más szövegekben is csak szerkesztésí meggondolásból vetítik vissza Jézusra (mint a születési jövendölésnél Lk 1,32-ben, vagy a megkísértésnél Mt 4, 3 és 6-ban). Jézus halála után azonban éppen ez a méltóságjelzõ jutott általános szerephez úgy, hogy eredeti Jézus korabeli tartalma is átváltozott. Míg ugyanis az élõ Jézusnál ez az õ Istenhez fûzõdõ kapcsolatának kivételességét jelezte, addig a feltámadott és mennybe emelt Jézusra vonatkozóan fokozatosan az Istenfia emberi méltóságjelzõ Fiú Isten értelmezéssel telítõdött. Az unitarizmus mint következetesen evangéliumi keresztény hit, a Názáreti Jézus méltóságjelzõit is az evangélium szellemének megfelelõen értelmezi úgy, ahogyan maga Jézus is tette, illetve ahogyan tanítványai is tették. Az Istenfia megnevezés Jézust Isten egyszülött fiának úgy vall- ja, hogy ezzel az Atyával való egyedülálló kapcsolatát ismeri el. Jézusnak Istenrõl, Isten országáról szóló tanításait, az Isten és az ember íránti szeretet parancsolatait a kereszténység egészére érvényes hiteles kijelentéseknek fogadjuk el úgy, hogy vallásunkat ezekre az alapokra épít- jük. Jézus messiási küldetésének, Krisztus-szerepének ugyanez a tartalma. Valljuk, hogy Jézus Felkentként, Messiásként, Krisztusként tanításaival, istenképével, életpéldájával és halálával egyaránt az (sten felé forduló tökéletes emberi arcot jelenítette meg, példát adva az Isten és az embertársak iránti szeretet teljességének lehetõségére. Valljuk, hogy halála ugyan kiragadta õt is az emberi létezés természeti kereteibõl, de a transzcendens létezés dimenziójában örökkévalóan él a benne hívõ emberi egyedek és közösségek hitében.

Befejezõ kommentár 6.
Evangéliumi krisztológia

A három elsõ evangélium sem (a negyedik evangélium pedig legkevésbbé) törekedett arra, hogy a történeti Jézusról szóló hiteles életrajzot és cselekedeteirõl valósághû beszámolókat adjon akár az akkori kortársak akár pedig a késõbbi évszázadok vagy a kétezredik évforduló nemzedékeinek. Írásaikban ugyan a történeti személy Jézus áll a középpontban, de nem elfogulatlanul akarják bemutatni, hanem ellenkezõleg, a saját maguk és a környezõ keresztény közösségek hitében élõ Jézust. Az evangéliumi szövegekbõl nem ugyan határozottan, de egyértelmûen kitûnik, hogy íróik Jézusban a várt Messiást, a Felkentet vallják. Ugyanakkor éppen ennek bizonyítása jelzi, hogy írásuk egyben vitairat is azokkal szemben, akik Jézusban nem fogadták el a Messiást, a Krisztust.
Errõl szól a Keresztelõ János követõivel való szembenállás, ez áll az , evangéliumi messiástitok mögött. A keresztelõi mozgalom, majd az ebionita és a zsidókeresztény közösségek ugyanis nem osztották az evangéliumokban elénk táruló hitet Jézusnak Krisztus, Messiás-voltáról, hanem  megmaradtak abban a hitükben, hogy az Ószövetségben megigért messiásra még várni kell. Ebbõl következõen olyan jeleket, mint a Lélektõl való fogantatás és a szûzi születés, a húsvéti feltámadás, a mennybemenetel sem fogadtak el és Jézusnak újra eljövetelét, a paruziát sem vallották. A kereszténység elsõ évtizedeiben még jelentõs zsidókeresztény és ebionita közösségek folyamatosan letûntek ugyan, de a Krisztusvalló közösségek egyre növekvõ aránya mellett fennmaradtak Jézusvalló közösségek is. A kereszténység hitelveiben a 2. századtól a 4. évszázadig megfogalmazódott krisztológia, vagyis a Jézusra mint Krisztusra vonatkozó tanítások az evangéliumokban még nem fogalmazódtak meg olyan egyértelmûen, mint ahogyan ezek a hitvallások teszik.
A krisztológia és a jezuológia (a Krisztus-megvallás és a Jézus-megvallás) hitelvei közötti ellentétek már Jézus születéséhez kapcsoltan felszínre kerültek. A krisztológia a Szentlélektõl való fogantatást és a földi apa nélküli szûzi születést alapvetõ hitelvnek vallja, amelyet Jézus Krisztus-voltának egyik jeleként hangsúlyoz. Miként Márk evangéliuma mutatja, Jézusról nyilvános fellépése elõtt senki semmit nem tudhatott, hiszen csak akkor tûnt fel, amikor Keresztelõ János keresztelési mozgalmához kapcsolódott. Mindaz, amit a másik két evangélium Jézus származásáról; születésérõl és gyermekségérõl ír, csak a húsvéti hit felõl vallott legendákat ad elõ. Korunk kereszténysége nagyon körülményesen igyekszik magyarázatokat találni hitelveinek változatlan érvényességére, de kétségtelen, hogy még a hagyományos kereszténységen belül is egyre erõsödnek a fenntartások a természetfeletti, voltaképpen egynemû emberi önmegtermékenyítés lehetõségével szemben. Az evangéliumok utalnak arra, hogy Jézus természetes emberi származása okot adott a názáreti zsinagógában Jézus felkentségének, messiási szerepének teljes elutasítására. A mátéi és a lukácsi külön források a természetfeletti születés igazolására beépítették hitvilágukba a születési legendát, amelyik egyébként az akkori vallásos gondolkodás számára egyáltalán nem jelentett kizárólagos kivételt földi halandók (uralkodók, hadvezérek) esetében sem. Minthogy nem ütköztek meg rendkívüliségén, korántsem kapott olyan jelentõséget, mint késõbbi hitvallási szerepében, amire több körülménybõl is következtetni lehet. Így abból például, hogy csak két evangélium vette fel, a másik kettõ nem, de Pál apostol sem vagy abból is, hogy ez a két evangélium a késõbbi fejezetekben nem tér viszsza a témára, pedig ez nem következhetett volna be, ha az evangéliumi idõben már olyan alapvetõen fontos lett volna. A ma kereszténye nem kerül ellentétbe Jézust Krisztusnak valló hitelvével akkor, ha ezt nem tudja összeegyeztetni a szûzi fogantatás és születés elfogadásával. Erre ugyanis az evangélium alapján nem kell következtetnie, a kettõ összekapcsolására nincs evangéliumi késztetés, minthogy Jézus Messiás, Krisztus, Fefkent voltát nem erre, hanem fellépésének tartalmára építi.
Küldetésének, fellépésének lényegét három olyan jézusi önkijelentésbõl is le lehet vezetni, amelyek mindhárom evangéliumnál egybehangzóan adják vissza Jézus önmeghatározását. A názáreti zsinagógában azért nem fogadták el, mert ismerték származását, de Lukácsnál ez arra való reagálás volt, hogy elõtte önmagára vonatkoztatta Ézsaiás szavait, miszerint õt az Úr kente fel arra, hogy hirdesse az evangéliumot. Ezt a felkentséget, az Atya küldetését hangsúlyozza újra és újra a negyedik evangélium is. Hasonló egyöntetûség olvasható Péter vallástételével kapcso4atban is, amely a szinoptikus hagyományokban a jézusi mûködés fontos fordulópontját is jelenti. Itt Péter a tanítványok nevében is egyértelmûen vallja, hogy számukra Jézus a Krisztus (bár a kívülállók õt nem annak, hanem csak prófétának vallják). Jézus titoktartásra figyelmezteti õket, de vallomásukat elfogadja, alá is húzva, hogy ez hitükbõl fakadt. Harmadik példaként a nagytanácsi kihallgatás kínálkozik, ahol Jézus feladja eddigi titkát és a fõpap kérdésére határozottan kijelenti, hogy õ a Krisztus. Ezekbõl a példákból le lehet vonni a következtetést, hogy Jézus önmagát és a tanítványok õt feltétlenül Krisztusnak vallották, mégpedig semmiképpen sem természetfeletti születése, hanem emberi küldetése alapján, amelynek lényege Istennek, az Atyának és Isten országának kijelentése volt. Ez a kijelentés nem függetleníthetõ Jézusnak attól a tudatától, amely szerint az eszkatológia ideje elérkezett, az idõ betelt és õ azért jött, hogy Isten utolsó eszkatologikus küldöttjeként figyelmeztessen és hívjon a megtérésre. Erre szólt az õ felkentsége, messiási küldetése, és nem egyszerûen csak arra, hogy erkölcsi tanítómestere legyen az akkori és a késõbbi nemzedékeknek. Példázatai, amelyeket tanítása legjellemzõbb formájának tarthatunk, félreérthetetlenül éppen a küszöbön álló új világkorszakba, Isten királyságába, országába való bejutás feltételeire utalnak, amely feltételek alól senki sem mentesülhet ugyan, de Isten szeretete mindenkit megbocsátó türelemmel és megértéssel fogad, ha õszinte hittel, bizalommal fordul feléje. Ha valóban csak erkölcsi tanítómesternek tudta volna önmagát, akkor azért nem kellett volna elszenvednie az üldöztetést és a halált. Erkölcsi tanításai egyáltalán nem ütköznek az ószövetségi megfogalmazásokkal, legfeljebb következetesebb, olykor fokozottabb követésüket igényelték. Isten és ember kapcsolatát, Isten atyai és az ember gyermeki szeretetének bensõségességét állította olyan új megvilágításba, amely radikálisan eltért a zsidóságban meggyökeresedett, a törvényben és a hagyományokban megfogalmazott judaista tanításoktól. Nem a törvényhez való megtérésben, hanem az õ kijelentéseiben felismerhetõ evangéliumi üzenet elfogadásában és követésében jelölte meg az új világkorszakba való belépés keskeny, nem könnyen követhetõ, de a szoros kapun biztos belépést ígérõ útját. A ma emberétõl teljesen távol áll a közeli eszkatologikus világvégének és világítéletnek a képe, ha azonban jól megérti Jézus evangéliumi üzenetét, akkor annak lényegét változatlanul a mindenkori ember számára érvényesen megfogalmazott szeretettörvényekben kell lássa, amelyek lényege bizalom Isten szeretetében és szeretet nyújtása az embertársak felé. Az emberszeretet önmagában nem lépi túl a humanizmus keretét, ami pedig nem jelent Isten-hitet is. Az istenkeresõ mai ember Jézustól kaphat válaszokat ahhoz, hogy meg is találja Istent. Kétezer év óta a keresztény ember Isten-hitét Jézustól kapja újra és újra, minden egyedi élet keretében. Jézus jelentette és jelenti ki ma is, holnap is azt a transzcendens és immanens szeretõ Istent, akire bizalommal építhetjük hitünket, ha valóban keressük Istent. Ebben teljesítette Jézus emberi küldetését és ez adta, adja és fogja adni személyének és szerepének Messiás-voltát, Krisztusságát.
A Jézusra kimondott halálos ítélet politikai indokolása ellenére tisztán vallási tartalmú volt és az õ evangéliumi küldetésére adott judaista önvédelmi választ jelentette, mert úgy ítélték meg, hogy Jézus követése feloldaná azokat a vallási kötelékeket, amelyek a népek közötti különállásukat szolgálják. Jézus elõtt ez a szembenállás nem volt titok, sõt az sem, hogy halálos ítélettel is számolnia kell, de az eszkatologikus ítélettõl még élete árán is meg akarta menteni azokat, akik hittek neki és követni akarták. Mondhatjuk ugyan, hogy követõinek egy része az igazságért vállalt mártíromságot látott Jézus halálában, de egyre nõtt azoknak száma és befolyása, akik kiemelték ezt a halált az egyszerû mártíromság keretébõl és a megváltásért hozott életáldozatnak vallották. Már az elsõ századok nyilvánvalóvá tették, hogy a halálos ítélet nem hogy megállította volna Jézus küldetését, ellenkezõen, éppen döntõ tényezõje lett követésének, az emberi történelem eddig legnagyobb hatású vallása kiteljesedésének.
 A korai kereszténységben már megformálódott ugyan annak hitelve, hogy Jézus az emberiséget terhelõ õsbûnbõl következõ eredendõ bûntõl váltotta meg életáldozatával, de az evangéliumi hagyomány nem így fogalmazott. Az elsõ két evangéliumban olvasható egy vers, amely úgy végzõdik, hogy az Emberfia azért jött, hogy szolgáljon másokat és életét adja váltságul sokakért (mint Ézsaiás könyvének szenvedõ szolgája). Ez a Jézusnak tulajdonított kijelentés csak nagyon áttételesen kapcsolható az engesztelõ életáldozat gondolatához. Sehol az evangéliumi hagyomány nem idéz olyan jézusi mondatokat, amelyben utalás lenne Ádám és Éva õsbûnére és ebbõl az egész emberiségre áteredõ bûnösségre, miként arra sem, hogy ettõl az áteredõ bûntõl való megváltásra gondolt, amikor kész volt életét is odaadni sokakért. Jézus a várható eszkatológia közelsége okán sürgette a megtérést, ami elsõsorban az õ evangéliumában és az õ személyében való hitet jelentette, amit követnie kellett az addigi életvitel és egész magatartás gyökeres fordulatának, amihez hozzá tartozott az eddig járt úton elkövetett bûnök megbánása is. Értelemszerûen Jézus mindenkitõl a saját konkrét bûnösségével való szakítást követelte, és ahol látta a megtérés õszinteségét, ott következhetett a bûnök feloldása. Akiben megfogant a Jézustól hallott evangéliumba vetett hit, véghezvitte a megtérést, a régi úttal felhagyott és Jézus követését választotta, az megváltottnak, megszabadítottnak érezhette és tudhatta magát. Ezt mindenki egyénenként kapta meg az önmagában megfogant hit, az önmaga által eldöntött megtérés és Jézus követése révén. Jézus mindenkinek felkínálta a megtérés és a megváltás lehetõségét, amelyet eleinte kevesebben, majd késõbb egyre többen el is fogadtak. Ezek a "sokak", akikért Jézus kész volt akár életét is feláldozni, hogy megnyerje õket az evangélium hitére és követésére. Korunk kereszténye számára a teremtést követõ bûnbeesés következményeként áteredõ bûn gondolata egyrészt azért egyre idegenebb, mert a világról és az emberrõl kialakított ismeretei szerint az emberi tudat jelen szintje rendkívül hosszú folyamatos fejlõdés eredménye és ennek a fejlõdésnek a keretében fokozatosan alakult ki benne a jó és a rossz, az erény és a bûn megítélése. A teremtéstörténet ezzel ellentétes részleteire (így a bûnbeesés leírására) nem tud õszinte vallásos hitet építeni. Ugyanakkor éppen a Jézustól kapott Isten-képpel (az Isten Lélek, Igazság és Szeretet) is nehéz összeegyeztetni a helyettes elégtételt követõ Istent, akí a bûntelen Jézus életét az õsbûn és az áteredõ bûn elengedéseként, váltságdíjként követelte volna. Jézus megváltó tettét nem ítélhetjük egyszeri alkalomra koncentráltnak, nem egyetlen esetben, a kereszten nyújtott megváltást a minden emberben lakó áteredõ bûnért, hanem már életében megadta ezt sokaknak és halála óta szüntelenül felkínálja minden embernek és meg is adja mindazoknak a sokaknak, akik elfogadják és követik az õ üzenetét és életpéldáját. A krisztusi megváltás Jézus fellépése óta folyamatosan minden nemzedéknek és minden embernek megnyílik és mindenki választhat, hogy elutasítja-e vagy megragadja-e ezt a lehetõséget, akarja-e vagy nem, hogy megszabadított, megváltott legyen-e már életében vagy inkább megmarad az élet tágas kapujához vezetõ széles úton.
Az evangéliumi hagyományt a leghívebben megõrzõ márki elbeszélés szerint Jézus halálának és sírbatételének csak néhány asszonyi kísérõje volt a szemtanúja, õk is csak távolabbról. Sem anyja, sem tanítványai nem voltak ott, így valóban teljesen magárahagyatottan kellett meghalnia, és bizonyára az Atyától is elhagyottnak érezhette magát, amikor így sóhajtott fel: Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engem? Mindez egyszerû, elfeledhetõ esemény maradt vofna a világ számára a feltámadás, helyesebben a feltámasztás hite nélkül. Márk nem írt a feltámadás utáni eseményekrõl és ezt vehetjük a valóság tükrének, míg a másik három evangélium egymástól lényegében is különbözõen szerkesztett beszámolókat tár az olvasó elé, amelyeknek történetisége ugyan joggal kétségbe vonható, ha ezen lenne a hangsúly. Jézus Krisztus feltámadásának hitelve azonban nem történetisége okán kapott kulcsfontosságot a kereszténységben, hanem annak hitbizonyságában, hogy Jézus halála nem vetett véget küldetésének, amely nem végzõdött kudarccal, hanem tovább folytatódott Isten dicsõségére és az emberek üdvösségére. A húsvéti hit kialakulását részleteiben nem ismerjük ugyan, de biztosra vehetõ, hogy Galileában kapta elsõ megfogalmazását, ahová a tanítványok Jézus elfogatását követõen hazatértek, és ahová az evangélium szerint Jézus is jelezte majdani jövetelét. A tanítványok késõbb, a feltámadás hitében megerõsödve visszatértek Jeruzsálembe, hogy elvégezzék a Jézustól rájuk bízott küldetést, mûvének folytatását. Pál apostol Máténál és Lukácsnál 25-30 évvel korábban úgy emlékezett meg elsõ korinthusi levelében Jézus Krisztus feltámadásáról, ahogyan ebben a jeruzsálemi közösségben hallhatta közvetlenül a közösséget vezetõ apostoloktól. Õ egyszerûen tényként jelenti Jézus feltámadás utáni megjelenéseit, úgy, ahogyan Jeuzsálemben beszélték, majd hozzáfûzte saját élményét is a Feltámadottal való találkozásáról a damaszkuszi úton. Ezeket az elbeszéléseket egyáltalán nem tartotta hihetetlennek és nem is színezte ki úgy, ahogyan Máté, Lukács és János evangéliumai. Nem állítja, hogy a megjelenéseknél Jézus valóságos testisége is igazolódott, hogy érzékszervekkel is észlelhetõ és ellenõrizhetõ lett volna. Azt azonban, hogy a feltámadás hite kulcsfontosságú a kereszténység hitvilágában, elsõsorban éppen õ fejtette ki az Újszövetségben a leghatározottabban hangsúlyozva, hogy ha pedig Krisztus nem támadt volna fel, akkor hiábavaló lenne az apostoli igehirdetés.
Jézus Krisztus feltámadásának hittétele mellett (akit Isten elsõként támasztott fel) általában az ember feltámadása is helyet kapott kezdettõl fogva a keresztény hitvallásokban, mégis a ma kereszténységében egyre terjednek a kétségek a feltámadás lehetõségét illetõen. Tudatában kell legyünk, hogy olyan kérdéssel állunk szemben, amelyre nem a világi érvektõl vagy bizonyítékoktól várhat a hívõ vagy a tagadó ember választ, hanem kizárólag hitébõl, úgy azonban, hogy az értelmével is felfogható legyen. Amikor az evangélium és a hitvallások a feltámadt testrõl beszélnek, soha nem a lélektõl már elvált testre gondalnak, hanem az emberi személyiség egészére, amelyben a test és a lélek szervesen egymáshoz tartozik. A kettõ szétválasztása és a test elenyészésével szemben az elkülönült lélek örökléte a görög gondolkodásból került át a keresztény hitbe, a Bibliától idegenüf és idegenül az emberrõl szóló tudományos ismeretektõl is. A feltámadás hitének értelmezése elválaszthatatlan a transzcendens létezés lehetõségének elfogadásától, de hát enélkül istenhitrõl és általában vallásos hitrõl sem beszélhetünk. Jézus Krisztus feltámasztása nem az evilági tapasztalati létezésbe, nem a bioszba való visszatérésként történhetett, hanem a transzcendencia dimenziójába, oda, ahol az isteni létezést is gondoljuk. Teljesen érthetõ, ha a ma embere, még ha mélyen hívõ is, kétkedéssel fogadja azokat az evangéliumi szövegeket, amelyek a feltámadt Jézusnak az emberi világba való látható, hallható és tapintható visszatérését kívánnák bizonyítani. Ehhez kapcsolódva nem indokolatlan az a kételkedés sem, hogy a csak transzcendens létezésbe átlépett Jézus intelmeket, parancsokat adhatott volna tanítványainak (arra például, hogy miként kereszteljenek). Jézusnak az emberi világba való visszatérésében kételkedni, ugyanakkor hinni a transzcendens létezésben, egymást nem kizáró lehetõségek. Az ember Istenhez való hasonlósága voltaképpen azt is jelenti, hogy az emberi létezésnek is van transzcendens tartománya (a lélek) és ebben a tartományban alakulhat ki hite Istenben. Istenhitünk tartalmát Jézus haiála után is tõle tanuljuk, az õ Istenhite a legfelsõbb mérce és az õ tanításaira épülnek erkölcsi elveink is. Két evangéliumi helyet is idézhetünk, amelyek a hitben tovább élõ Jézusra emlékeztetnek. János evangéliumában kijelenti, hogy ha a világ õt nem is látja majd, tanítványai látni fogják, mert nekik él. Máténál pedig hasonló értelemmel, hogy ha ketten vagy hárman összegyûlnek az õ nevében, tehát hisznek benne, õ ott lesz közöttük.